Az eredeti mű címe:

Adharanand Finn

The Rise of the Ultra Runners

Guardian Faber, London, 2019

Fordította: Zentai György

Copyright © Adharanand Finn, 2019

Hungarian translation © Zentai György, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete csak a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

ISBN 978-963-566-425-2

Kiadja a GABO Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztette: Rácz Attila

Tördelés, borítóterv: Schwarczenberger Helga

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

„A tudás, önmagunk ismerete mindig küzdelemmel jár.”

A 85 éves Geoff Oliver, miután 77 mérföldet futott a dél-londoni
Tootingban rendezett 24 órás futóversenyen.

PROLÓGUS

A földre rogyva nekitámasztom a hátam egy homokkupacnak, és csak bámulok magam elé a napszemüvegem maszatos, sárga lencséjén keresztül. Nem látok semmi mást, csak homokot, egészen a látóhatárig. Homokot és néhány elszáradt fűszálat. Pusztaság. Egy út rajzolódik ki halványan a távolban. Keréknyomok, melyek arról árulkodnak, hogy már nem lehet messze a civilizáció. De nem mozdulok. Lábaim mint valami rozsdás gépezet, melyet napok óta vonszolok magammal. Jó érzés pihentetni őket. Az ágyékom, ahol a bal lábam elülső része a törzsemhez kapcsolódik, minden egyes lépésre recseg-ropog, de itt ülve a fájdalom enyhül, szinte kellemessé válik.

A gondolataim mintha magamon kívül léteznének. Én magam, a valódi énem csak ül, egybeolvadva a homokkal, és túlságosan kimerült ahhoz, hogy gondolkodni tudjon. A fejemben lévő hangok azonban, melyeknek az a feladatuk, hogy életben tartsanak, élénken vitatkoznak.

Nem ülhetsz itt egész nap! Nincs elég vized. Túl meleg van a napon. Túl messze vagy a rajttól. Gondolj csak a megtett távra! A megszámlálhatatlan mérföldekre a lélekölő homokban. Most már nem állhatsz meg! A cél, a tengerpart már csak néhány mérföldre lehet. Meg tudod csinálni – szépen, lépésenként haladva. Nem azért tettél meg ekkora távot, hogy feladd a cél közelében.

Homályosan felidéztem magamban azokat a különféle stratégiákat, melyeket idáig alkalmaztam abból a célból, hogy mozgásban maradjak. Az első holtpont alkalmával, úgy a második nap táján igyekeztem feltüzelni magam. „Gyerünk, kemény fiú – mondtam magamnak –, meg tudod csinálni! Mutasd meg nekik! A sivatag kegyetlen, de nem állíthatja meg Mr. Finnt!” Tényleg Mr. Finn-nek hívtam saját magam. A verseny már akkor kezdett az agyamra menni.

Az ötödik nap éjszakai szakaszán aztán a lelkesítő szöveget a gyöngédség, a hízelgés váltotta fel. „Minden oké, ne aggódj, menni fog. Minden rendben lesz, csak menj tovább!” Rám borult az éjszaka sötétje. A homok a talpam alatt kegyetlenül puha volt. De elértem odáig. Huszonhat mérföldet tettem meg hét és fél óra alatt. De ott voltam.

Most viszont, annyira közel a célhoz, minden akaraterőm elhagyott. A hangok a fejemben hasztalan szólítgatnak. Nem mozdulok.

„Ezt kellene tennem: felkelni és bevonszolni magam a célba. De minek? Ki alkotta meg ezeket a hülye szabályokat? Minek vonuljak végig, mint valami kutyabemutatón?” Érdekes. Arrébb csúszok, hogy ne szúrjanak annyira a fűszálak, aztán kinyújtom magam előtt a lábaimat. A cipőm tele van homokkal, amitől vagy három számmal kisebbnek érződik. Már napok óta szenvedek vele. De mindent összevetve ez csak apró bosszúság.

„A legbátrabb dolog, amit most tehetsz – folytatja a zseni a fejemben –, ha csak magadra hallgatsz, senki másra. Mindenki más azt mondaná, hogy be kell fejezned, hogy senki sem adja fel ilyen közel a célhoz. De te más vagy. A saját szabályaid szerint játszol. Nem kell semmit sem bizonyítanod! Ha meg akarsz állni, hát állj meg!”

Kezdem úgy érezni, hogy ez a mozdulatlan ülés a lázadás legvégső formája. Hirtelen átváltozom a sivatagi futás James Deanjévé. Valaki úgyis rám talál egyszer. Végig akarnak kergetni a célig, de én nem hagyom magam. Megmutatom nekik. A magam feje után megyek.

– Hahó, Finn!

Felnézek. Egy hatvanas német pár áll felettem. Nem tudnám megmondani, hogy mosolyognak vagy grimaszolnak.

– Jól vagy? – kérdezi tőlem Gudrun kedvesen. A tekintetéből döbbenet sugárzik.

– Gyerünk, kelj fel! – kurjant Hansmartin. – Kövess minket!

Öntudatlanul feltápászkodom, és megindulunk libasorban. Ahogy újra gázolni kezdek a homokban, az ágyékom görcsbe rándul. Mindenem, a ruhám, a hátizsákom, a fejkendőm csak úgy tapad hozzám a verítéktől. A napok óta markában tartó forróság szép lassan kifacsart belőlem mindent, testileg és lelkileg egyaránt. De most állok és újra mozgásban vagyok, követem Hansmartin határozott lépteit.

Senki sem beszél. Ők is majdnem olyan fáradtak, mint én, de csak megyünk előre. Csak gyaloglás ez, de mivel mindkettejüknek van túrabotja, elég komoly tempót diktálnak. Figyelem Hansmartin imbolygó hátizsákját, ahogy hajtja előre magát a homokbuckák között. És ekkor szép lassan kezdem összeszedni magam. Kezdem érezni, amint az erő apránként visszaköltözik a lábamba. A fejem kezd kitisztulni. Aztán szinte öntudatlanuI kocogásra váltok.

– Ó, remek, nagyon jó – mondja Hansmartin. – Menj csak! Találkozunk a célban.

Futni kezdek. A dűnék hegyekként magasodnak előttem, a verseny leghatalmasabb dűnéi, de már szinte érezni a tenger illatát. Leveszem a szemüvegem, és a zsebembe csúsztatom. A homok fehér. Megmászom a hatalmas emelkedőket aztán leugrálok-lebukfencezem a túloldalon. Gyereknek képzelem magam, izgatottan várom, hogy elérjem a tengert.

Néhányszor már azt hiszem, ott vagyok, de aztán egy újabb dűne tornyosul felém. Az adrenalin azonban dolgozik bennem. Szinte érzem, ahogy hívogat a cél. És aztán egyszer csak ott vagyok. Egy lufikból álló kapu. Sátrak. Emberek a vízben. Majdnem utolsóként érek célba, a legtöbben már a táborban pihennek, főznek vagy a ruháikat mossák. Egy dán házaspár meglát, ahogy áthaladok a célon, és lanyhán megtapsol, de már nyoma sincs a befutók iránti lelkesedésnek. Egy fotós áll fel unottan az árnyékba húzott székéről, és rám irányítja a kameráját. Megkérdezi, hogy érzem magam. A versenyről készülő videóhoz lesz, mondja.

Nem tudom, mit feleljek. Azok után, amin keresztülmentem, lelkesen kellene magyaráznom, de különös módon egy hang sem jön ki a torkomon.

– Kemény volt – csak ennyit tudok kinyögni. – Rohadt kemény.

Aztán leveszem a hátizsákom, ledobom a padra, és megindulok egyenesen az Ománi-öböl hűs vize felé, és bezuhanok a hullámok közé.

Soha többé nem csinálok ekkora hülyeséget, fogadom meg.

1

Az Oman Desert Marathon volt az első ultramaratonom. Valamivel több mint száz mérföld (165 km) a perzselő forróságú sivatagban. Nem is igazán akartam részt venni rajta. Az indulás ötlete úgy merült fel, hogy a Financial Times egyik szerkesztője megkeresett, és megkérdezte, nem írnék-e cikket a versenyről. Az első válaszom határozott nem volt.

A futást illetően mindig is puristának tartottam magam: ugyanolyan csodálattal tekintettem arra, aki négy percen belül képes lefutni egy mérföldet, mint arra, aki körbe tudja futni az egész világot. A világ körbefutásához elszántság, kitartás, tervezőkészség és rengeteg szabadidő szükséges. Ahhoz viszont, hogy gyors legyen valaki, igazán gyors, tehetség és szorgalom kell, valamint a képességek hosszú éveken át való csiszolása. Az olyan atléták, mint Mo Farah, David Rudisha vagy Eliud Kipchoge látványában volt valami költői, ahogy az emberi erőfeszítés lenyűgöző könnyedséggel, egyensúllyal és robbanékonysággal párosult. Ez az a futás, mely szemet gyönyörködtető.

Az ultrafutás ezzel szemben hajsza egészen addig, míg az ember halálközeli állapotba nem kerül. Hátizsák, túrabotok, fejlámpa, mind vastagon sárral borítva. Ez valami egészen más. Csodálatra méltó és bátor dolog. És persze őrült is. De a szememben ez már nem volt futásnak nevezhető.

Titokban mindig bosszankodtam, amikor a futásomról érdeklődtek emberek, és jobban le voltak nyűgözve attól, hogy mennyit futottam, mintsem attól, hogy milyen gyorsan. A táv számomra teljesen jelentéktelen volt a sebesség ismerete nélkül. Úgy gondoltam, bárki tud sokat futni, ha kocog, pláne, ha bele is gyalogol. Nem tartottam sokra az ilyet.

Egy nap éppen teát csináltam a londoni irodánkban, amikor az egyik kollégám, aki tudta, hogy futok, szóba hozta a témát.

– Te triatlonozol, ugye? – kérdezte.

– Nem – feleltem.

– Akkor ultramaratont futsz?

– Nem – feleltem ismét. A férfi arcán zavar tükröződött.

– Csak maratont?

A maratonfutás régebben nagy dolognak számított. Lenyűgözte az embereket. Néha az időeredményre is rákérdeztek, és ha valaki három órán belül volt képes lefutni a távot, az elismerő pillantásokban részesült. De az a hitetlenkedő reakció, amikor az ember csak a fejét csóválja, és arra gondol, micsoda őrült emberek léteznek, ma már az ennél is nagyobb, még extrémebb teljesítményeket kíséri. A maraton elvesztette a jelentőségét. Mintha beléptünk volna a „csak maraton”-ok korába. A futás már csak akkor ér valamit, ha odabiggyeszthetjük elé a hangzatos „ultra” jelzőt. Száz mérföld a sivatagon keresztül? Hűha. Ettől mindenki eltátja a száját.

Csak én nem. Amikor csak megnézek egy videót egy ultraverseny internetes oldalán, és meglátom a gyalogló embereket, elszorul a szívem. Elolvastam a The A to Z of Ultra Running című blogot, ahol a W betűnél ez állt: „Walking (Gyaloglás): Az előrehaladás nem sokra értékelt, de ultramaratonokon annál gyakrabban alkalmazott módja. Powerhikingnak is nevezik, hogy kicsit komolyabbnak tűnjön.”

Jómagam, aki a 10 km-es gyors futások és a helyi atlétikai klubban végzett keddi rekortános edzések világában éltem, úgy gondoltam, az ultramaratonok – vagyis a 42,2 km-nél hosszabb távok – csak azokat nyűgözik le igazán, akik semmit sem tudnak a futásról. És viszont sokat tudtam róla. Ezért aztán nemet mondtam az ománi versenyre.

Feleségem, Marietta vett rá, hogy meggondoljam magam.

– Az emberek egy vagyont fizetnek, hogy elinduljanak egy ilyen versenyen – mondta. – Te meg meghívót kapsz rá. Azt hittem, szeretsz futni.

Valóban, egy ilyen többnapos, több szakaszból álló verseny nem olcsó. Ráadásul megfelelő felszerelés is kell hozzá. Komoly kiadásokkal jár, és sok időt elvon a munkától és a családtól. Hogy akkor mégis miért vállalkoznak rá az emberek? Biztosan nem csak azért, hogy teázás közben lenyűgözzék a kollégáikat.

Minél többet gondolkodtam rajta, mivel is járna ez az egész, annál inkább úgy éreztem, hogy ha futóként talán nem is ez a nekem való verseny, a puszta élmény szempontjából viszont nagyszerű lenne keresztülfutni a sivatagot. A csillagok alatt aludni, száz mérföldet megtenni a magam erejéből a pusztaságban. Így tekintve a dologra, egyszerre egészen vonzónak, mi több, hősiesnek tűnt az egész. Egy pillanatra félretettem futósznob énemet. Úgy éreztem, itt a lehetőség, hogy kapcsolatba kerüljek a természettel, a bolygónkkal, s hogy hosszabb időt tölthessek el a vadonban. Ki tudja, milyen lesz, milyen felismerésekre jutok a perzselő nap alatt. Lehet, hogy teljesen más emberként térek haza. Ráadásul az erőnlétemből sem fogok veszíteni az „igazi” futásaimhoz. Mire hazaérek, karcsú és kőkemény leszek. Dupla nyereség. Így aztán visszahívtam a szerkesztőmet.

– Tudom, hogy kicsit őrültségnek tűnik – mondta. – Hatnapos a verseny, de két-három nap alatt is teljesítheted, ha úgy tartod jónak.

Nem, én a teljes élményt akartam. A gondolat befészkelte magát a fejembe, és szép lassan teljesen magával ragadott. Érezni akartam, mit jelent egy ilyen kihívás, és teljesíteni akartam azt. Egy igazi futónak, gondoltam, amilyen én vagyok, nem lehet túlságosan nehéz.

Éjjel egy órakor érkeztem meg Maszkatba tíz másik futó társaságában – köztük volt a német pár, Gudrun és Hansmartin, akikkel a gépen ismerkedtem meg. Arra számítottunk, hogy egyenesen a szállodába visznek minket, így egy kicsit bosszús lettem, amikor megjelent a szervezőnk, és közölte, hogy a reptéren kell várnunk a kilenckor érkező buszra.

– Üljenek be a kávézóba – vetette oda nyeglén, mintha valami kisgyereket akarna lerázni. Az angolja nem volt túl jó, ezért felmerült bennem, hogy talán csak félreértettem őt.

– Üljünk be egy kávézóba? Nyolc órára? – kérdeztem kissé megemelve a hangom. Biztos nem gondolta komolyan. Száz mérföldet fogunk futni a sivatagban. Pihennünk kell. De ő csak vállat vont, lekapta a sapkáját, s úgy tett, mintha nem értené, mi bajom.

Már ott tartottam, hogy elmondom neki, a Financial Timestól jöttem, és hogy nem végzi rendesen a munkáját. Hátrafordultam, futótársaim támogatását várva, de már nem volt ott senki, az érkezési csarnok üres volt. Hová tűnhettek?

Eloldalogtam onnan, és észrevettem, hogy amíg én ott akadékoskodtam, a többi futó a késés hallatán szép nyugodtan kicsavarta a matracát és a hálózsákját a reptér padlóján. Egy pillanatra összezavarodtam. Tudtak valamit, amit én nem. Vagy ez ilyen ultrafutós dolog, hogy ennyire elfogadók?

A busz végül három órával korábban futott be, és egy kényelmes szállodába vitt minket, mely hegynyi méretű homokdűnék között, egy keskeny völgyben elhelyezkedő oázisban állt. De a többi futó reakciója a korábbi kis kellemetlenségre számtalanszor eszembe jutott az elkövetkező néhány évben, amikor magam is egymás után indultam el a legőrültebb ultraversenyeken.

Az oázis körül akkora dűnék magasodtak, hogy snowboardot lehetett bérelni és azzal lesiklani rajtuk. A helyiek azonban inkább a menő terepjáróikkal száguldoztak fel és le. A futók persze a lábukat használták; aznap este a verseny indulói egymás után jöttek elő szobáikból, majd gyalogoltak fel a dűne tetejére, hogy onnan csodálják meg a naplementét. Kisebb, tétova csoportokat alkottunk, és igyekeztünk megismerni egymást a hatalmas, kristálytiszta ég alatt a melegben. Aztán megiramodtunk vissza a sötétben, nevetve-bukfencezve a homoktengeren keresztül.

Másnaptól már komolyan kell ugyanezt megtennünk, órákon át, nappali hőségben, a hat napra szükséges összes cuccunkkal a hátunkon.

A szervezők úgy adták el nekem ezt a versenyt – az FT szerkesztőjén keresztül –, mint egy „teljesíthető” első ultramaratont. Olyan, mint a híres Marathon de Sables egy rövidebb, könnyebb változata, mondták. Az MdS a világ egyik leghíresebb versenye, 156 mérföld a Szaharán keresztül. Úgy hirdetik, mint a Föld legkeményebb gyalogos versenyét, de több ultrafutó véleménye szerint ez nem igaz. De függetlenül az elnevezéstől, az MdS komoly erőpróba, nem valami olyasmi, amivel a közeljövőben meg akartam volna próbálkozni, így örömmel hallottam, hogy ez az ománi verseny egy könnyebbnek ígérkező opció. Egy „MdS lite”, ahogyan azt valaki nevezte. Ez is sivatagon vezet keresztül, de a szervezők szerint itt nem kell laza homokban futni, csak keményre szikkadt földön. És 100 mérföld a táv hat nap alatt, ami szintén nem tűnt vészesnek. Olyan lesz, mint egy nagy melegben rendezett edzőtábor.

Ezért aztán amikor ott álltam a rajtnál egy Bidijah nevű kisvárosban, egészen nyugodtnak éreztem magam. Nem is verseny lesz ez, hanem inkább egy kaland. Futóéletem során első alkalommal nem aggódtam a sebességem miatt. Csak azért jöttem, hogy átadjam magam az élménynek, ami levette rólam a nyomást. Nem kellett nagy tempót diktálnom, vagyis kocoghattam, és legbelül úgy éreztem, kocogni a végtelenségig tudok. De komolyan, mi nehéz lehet abban, ha csak finoman egymás elé rakosgatom a lábaimat? A hőség egy kicsit aggasztott, és az sem töltött el bizalommal, hogy a versenyhez szükséges kötelező felszerelés része volt egy méregkiszívó pumpa, egy kés és egy fényjelzéshez használatos tükör is. Míg a versenyt megelőző hetekben előszeretettel meséltem ismerőseimnek, hogy a sivatagban fogok futni, mintha valami akcióhős lennék, most hirtelen belém hasított a felismerés, hogy akár komoly veszélybe is kerülhetek. Képes lennék megbirkózni vele?

A városka főterén helyi lakosok gyűltek össze a búcsúztatásunkra. Hagyományos táncbemutatót nézhettünk végig, s a települést ellepték a hosszú fehér ruhás vidám férfiak, akiknek az övéből drága tőrök és iPhone-ok kandikáltak elő.

A felfordulás közepette egy svéd nőt pillantottam meg, Elisabet Barnest, aki nem figyelt a táncosokra, hanem komoly arccal állt, az előtte álló feladatra koncentrálva. Előző este a szállóban barátkoztam össze Elisabettel. Angliában élt, és nem sokkal korábban ő nyerte meg a híres Marathon des Sables-t. Párnákon ültünk egy alacsony asztal körül, kuszkuszt és grillezett paprikát ettünk, és tanácsokat kértem tőle.

– Odavarrtad vagy ragasztottad a cipődhöz a kamáslidat? – kérdezte. Elisabetnek egy ultrafutásra specializálódott boltja volt Essexben. Mindent tudott a témáról. Az én kamáslim kapcsokkal volt a cipőmhöz erősítve. Az nem elég? Így kaptam. Nekem menőnek tűnt.

– Nos – kezdte, s igyekezett a legkevésbé aggodalmasnak tűnni –, valószínűleg rendben lesz. Mennyit futottál eddig homokban?

– Ö... semennyit. De nekem azt mondták, a verseny útvonalán jórészt kemény földes a talaj.

Bizonytalanul elmosolyodott.

– Talán így lesz. Milyen nehéz a hátizsákod?

Fogalmam sem volt. Ő mély levegőt vett. Elmondtam neki, hogy a szervező azzal próbált rám ijeszteni, hogy ne vigyek egyetlen fotót se magammal a családomról, mert a végén a homokba fogom temetni mindet. Vannak, akik állítólag még a fogkeféjük sörtéjét is rövidebbre nyírják, csak hogy súlyt spóroljanak. Elisabet nem szólt semmit, csak evett tovább.

– De ez ugye nem igaz? – kérdeztem. – Csak vicc, nem?

Elisabet tekintete azonban arról árulkodott, hogy nem tartja annak, amitől hirtelen aggodalom töltött el.

– Természetesen nincs szükség ilyesmire – mondta. – Inkább csak a megfelelő hozzáállásról szól mindez, annak tudatáról, hogy mindent megtettél azért, hogy könnyű legyen a felszerelésed, semmi sem kerülte el a figyelmed. Abban segít, hogy úgy érezd, készen állsz.

Tehát nem edzettem homokban, a kamáslim nem ér semmit, a hátizsákom meg valószínűleg túl nehéz. És a fogkefémet sem nyírtam meg. De mennyire lehet kemény a verseny? Gudrun és Hansmartin a hatvanas éveiket taposták, és volt egy az ötvenes évei végén járó vak francia nő is az indulók között. Ha sikerül visszafogni a tempómat, ha csak kocogok, poroszkálok, akkor rendben leszek.

Így aztán kikocogtunk Bidijahból, magunk mögött hagyva az integető gyerekeket és az utolsó fákat, melyek látványában a következő hat nap során nem lesz részünk. Óvatosságból lassan kezdtem, a himbálózó hátizsákok alkotta mezőny közepén helyezkedtem el. Aligha lehetett ezt futásnak nevezni. Az árnyékomat figyeltem, a zsákom tetejére kötözött kispárnáét, melyet a repülőről csentem el. Zseniális ötlet volt. Súlya szinte semmi, de jól jön majd alvásnál. Lehet, hogy a kamáslim csak kapcsos, de van párnám.

Mindössze 75 futó indult a versenyen, és hamar széthúzódott a mezőny. Az első órában egy lapos, homokos síkságon haladtunk, majd az első vízvételi szünet után az út megindult felfelé, a homokdűnék irányába. A homok itt laza volt, meredek és szélfútta. Menni is nehéz volt benne, nemhogy futni. A Tintin-könyvekből ismerős dűnék voltak ezek, finom szemcséjű homokból, mely bármilyen szorosan is rögzítjük a kamáslikat, mindig megtalálja az utat a cipőbe. És az enyém egyáltalán nem volt szorosan rögzítve.

A hőmérséklet is folyamatosan emelkedett, s mire a dűnék tetejére értünk, megközelítette a 40 Celsius-fokot. Küszködtem, minden egyes lépésre elsüllyedtem, és egyre lassultam. Végig arra számítottam, hogy a tapasztaltabb futók megelőznek, de senki sem tűnt fel mellettem. Nyilván ugyanazokkal a nehézségekkel küszködtek, mint én.

Néhány órányi vánszorgás és átkozódás után aztán megkönnyebbülésemre megindultunk az utolsó hosszú dűne felé, majd onnan rátértünk a célig vezető sík szakaszra. De az első nap keményebb lett, mint amire számítottam.

Délután a tábor berber stílusú sátrában ülve valahogy meggyőztem magam arról, azért küldtek végig minket a dűnéken az első nap, hogy ízelítőt kapjunk belőlük, hogy kicsit megbolondítsák a rajtot, de aztán a verseny további része majd főként a beígért kemény földes úton fog folytatódni, ami a dűnék között kanyargott itt-ott.

Minden bizonnyal a többiek is ezt gondolhatták, mivel délután négy körül kiáltások harsantak a táborban. Mi lehet az? Emberek léptek elő a sátraikból, mutogattak, a fejüket rázták.

– Ez csak valami vicc lehet – mondta az egyik.

– Lehetetlen – mondta egy másik.

A következő szakasz első útvonaljelzője a szemközti dűne tetején volt elhelyezve. A második napot úgy kezdjük, hogy oda kell egyenesen felfutnunk. Ez egyáltalán nem lesz könnyebb.

És nem lett később sem. Mindennap biztos voltam benne, hogy ennyi volt, másnap már pihenhetünk valamennyit. De minden egyes nap nehezebb volt, mint a korábbi; a véget nem érő homok és a hőség, mely minden erőt kiszívott belőlem. Azért voltak pillanatok, amikor erősnek és motiváltnak éreztem magam. A negyedik napon megtudtam, hogy az első húszban vagyok, amitől hirtelen versenyezni támadt kedvem, s ezért úgy határoztam, megpróbálom az egész szakaszt belesétálás nélkül teljesíteni. Majdnem összejött. Amikor a homok nagyon süppedőssé vált, gyaloglás helyett totyogásra váltottam, ami lassú volt ugyan, de mégis könnyebb és gyorsabb is, mint gyalogolni. És kevésbé süllyedtem el. Csak haladtam előre, dűnékre fel, dűnékről le, és nagyon jól működött a dolog. Úgy éreztem, legyőzhetetlen vagyok.

A negyedik nap végén elégedetten emeltem az öklömet a levegőbe, majd odaültem a leggyorsabb futók közé, s együtt vártuk a többieket, akik még kint küzdöttek a cél felé. A gyorsabb futásnak az volt az előnye, hogy kevesebb időt kellett a forróságban tölteni. Bizonyos értelemben könnyebb volt gyorsabban haladni. És másnapra a szervezők azt ígérték, hogy az útvonal kevésbé lesz meredek és süppedős. Nem tudom, miért, hiszen addig minden egyes nap ezt mondták, de ezúttal komolyan hittem nekik. Még el is tudtam képzelni legbelül, ahogy szilárd talajon haladok a célig. Száguldani fogok.

Az ötödik napi volt a verseny leghosszabb szakasza – pontosan egy maratoni táv –, és zömében éjszaka zajlott. Az első húsz helyezett két órával a többiek után rajtolt. Délután összegyűltünk, és felsorolták, ki is tartozik a legjobb húszba. Én is köztük voltam, 17. helyezettként. Kemény vagy, Finn! Ne cseszd el! A sátrunkhoz visszafelé haladva igyekeztem úgy tenni, mintha nem lennék túlságosan eltelve magamtól. Harcedzett ultrafutók beszélgettek arról, milyen kemény is ez a verseny. Én viszont felkészületlenül is erősnek éreztem magam.

Sokan indulnak el ilyen versenyeken részben a többi futó társasága miatt. Együtt futni a sivatagon keresztül heteken át erős baráti kötelékek kialakulásához vezet. A 2-es sátorban, ahogyan a miénk ismertté vált, főként olaszok voltak – egyikük egy Premier League-ben játszó labdarúgó anyja –, továbbá egy belga biomérnök, egy vidám dél-afrikai nő, valamint egy honfitársam, a hivatásos katona Ron.

Volt még pár futó a kettes sátorból a top 20-ban, de cimborám, Dino éppenhogy kicsúszott a legjobbak közül. Ennek ellenére elégedettnek tűnt. Nem érdekelte a helyezés, az élmény miatt jött ide, beszélgetni és fotózni. Majdnem minden délután fogadást tartott a sátrunkban, ahol miután elhelyezkedtünk, az utazásairól kezdett mesélni – összesen több mint kétszáz országban járt már, még listát is vezetett róluk –, és az őrült ultraversenyekről, melyeken elindult. Mexikóban banditák állták útját, Botswanában krokodilok elől kellett menekülnie, Izlandon pedig jégrepedésekbe zuhant. Vehemensen, remek humorral adta elő történeteit, miközben élénken gesztikulált.

Néhány hónappal később Dino elküldte nekem annak a nyilatkozatának a videóját, melyet az olasz Sky Sports televíziónak adott az ománi versenyről – ezt a fickót állandóan meginterjúvolta valaki. A videón elmesélte, hogy egy sátorban volt a Liverpool egyik olasz játékosának anyjával és egy liverpooli angol sráccal. Én ugyan nem voltam liverpooli, de éltem ott három évig diákként, és a Poolnak szurkoltam. Bárhogy is, Dino felidézte, hogy hosszú délutánokat töltöttünk együtt, legendás liverpooli játékosokról és meccsekről beszélgettünk, meg a csapat himnuszáról, a You’ll Never Walk Alone-ról, amit a szurkolók énekelnek minden egyes meccsen.

Aztán a verseny egyik szakaszán ott találta magát egyedül, kimerülten, miután a hőség teljes erejével csapott le rá. Gyaloglásra váltott, csendben dudorászni kezdte a dalát magának, és kezdett teljesen megfeledkezni a külvilágról. Olyannyira, hogy észre sem vette, amikor utolértem. Amikor meghallottam, mit dudorászik, csatlakoztam hozzá. Ő tükrös napszemüvegén keresztül rám nézett, széles mosolyt villantott, s együtt vonultunk tovább, torkunk szakadtából harsogva a You’ll Never Walk Alone-t, mint két vidám focidrukker.

– Tudja – mesélte a riporternek –, az ember őrült helyekre jut el, és ott őrült alakokkal találkozik.

Nem tudom, hogy ez alatt engem értett, vagy saját magát, esetleg mindkettőnket, de tetszett a mondat. Az ultrafutás és azok a helyek, ahová eljut általa az ember, valóban őrültnek tűnnek, s én kezdtem megérteni, hogy ez jelentheti a vonzerőt bizonyos emberek számára. Ha őrült is, ugyanakkor nyitott, barátságos és kedves. Legalábbis Dino szerint.

Délután 3 körül csatlakoztam az ultrafutók húszfős elit csapatához, és együtt integettünk a mezőny ekkor rajtoló másik felének, melynek az élén Dino haladt. Figyeltük, ahogy mint fürge hangyák eltűnnek a homoktengerben. Aztán visszamentünk a sátrainkba készülődni.

A zsákom ekkorra már könnyebb volt, mivel elfogyasztottam az ennivalóm egy részét. Repülni fogok, mondtam magamnak. Különösen, hogy ezúttal szilárdabb lesz a talaj.

A talaj azonban egyáltalán nem lett szilárdabb. Sőt, ahogy leszállt az éjszaka, a homokos talaj egyre lazább és lazább lett. Úgy éreztem, hogy lassan teljesen elsüllyedek. Rájöttem, hogy túlságosan erős tempót választottam előző nap, és most nehezen mozogtak a lábaim. Az egyik versenyorvos korábban már tapaszt helyezett a meghúzódott ágyékomra, de most megint fájni kezdett, jobban, mint korábban. A két Achillesem is sajgott, minden egyes lépésre beléjük nyilallt a fájdalom.

Az első húsz futóból ezen a szakaszon messze én voltam a leglassabb. Naplemente után indultunk, mint valami vadásztársaság, hogy üldözőbe vegyük a többieket, de hamar lemaradtam. Órákon át kellett futnom a mezőnyt záró autó lámpáinak fényében. Bosszantó volt hallani magam mögött, ahogy megtöri a sivatag csendjét, de legalább mozgásban tartott.

Végül sikerült utolérnem a lassabb csoport futóit, de akkorra már képtelen voltam gyorsabban haladni náluk. Ezért aztán együtt sétáltunk és beszélgettünk egy darabig, amíg össze nem tudtam szedni magam annyira, hogy újra futni kezdjek.

Az éjszaka előrehaladtával egyre többet gyalogoltam és egyre kevesebbet futottam. Újra és újra igyekeztem kiszámolni, mennyi ideje is lehetek úton. Öt órája. Hat órája. Hét órája. Vége lesz ennek valamikor? Párszor megálltam, kikapcsoltam a fejlámpámat, és a felettem ragyogó csillagokra néztem. Itt vagyok én, egy apró élőlény teljesen egyedül a világűrben száguldó bolygó peremén. Nevetségesnek tűnt a versenyen való helyezésem miatt aggodalmaskodnom. Kit érdekel, ha lassan futok? Megkönnyebbülés volt ráébredni, hogy senkit. Még engem sem. Sétálhatnék és csodálhatnám a lenyűgöző táguló világegyetemet.

Másfelől viszont ha nem szedem a lábaimat, akkor egész éjszaka itt leszek. Ezért aztán megint nekilódultam. Egy kis idő múlva egyfajta révületbe estem, hallgattam a víz lötyögését a palackomban, s mintha csak dobpergés lenne, igyekeztem az ütemére futni és vele szinkronban lélegezni. Nem láttam mást, csak egy fénykört magam előtt a talajon, egy fényfoltot egy hosszú, sötét alagút végén. Futottam tovább, bele a fénybe újra és újra; lötty, lötty, lötty.

Végül aztán célba értem. Hét óra harmincnégy perc alatt teljesítettem egy maratoni távot. Néhány hónappal korábban egy utcai versenyen három órán belüli eredményt értem el. Hatalmas visszaesés volt ez. A versenyem komoly, top 20-as versenyzőként ezennel véget ért. Egy sötét gödörbe zuhantam, de élve kikecmeregtem belőle. Célba értem. És abban a pillanatban csak ez számított. Legalábbis a következő reggelig. Éjjel egy óra volt. A következő szakasz, a verseny utolsó szakasza nyolc óra múlva kezdődött. Aludnom kellett valamennyit.

Visszabicegtem a csendes táborba. Én érkeztem meg aznap éjjel utolsóként a kettes sátorba. Be akartam bújni a hálózsákomba és eltűnni, de alig tudtam lehajolni, hogy kikössem a cipőmet. Ezért csak álltam és bámultam az alvó testekkel teli sötét sátorba, mint valami futó zombi. Bár már mindketten elhelyezkedtek ágyaikon, Rob és Dino, miután észrevették, hogy ott állok, felkeltek, hogy segítsenek nekem. Rob egy regeneráló italt készített, Dino pedig kikötötte a cipőmet. Egyikük sem szólt egy szót sem. Pedig ők maguk is kihajtották magukat aznap este. Nem volt szükség beszédre, mindannyian ugyanazt éltük át. A megpróbáltatások az arcunkra voltak írva.

Éppen csak magamra húztam egy Robtól kapott tiszta pólót – mivel az enyém csuromvizes volt a verejtéktől –, amikor vérfagyasztó sikoltást hallottam. Az emberek kiabálni kezdtek, jórészt olaszul, zseblámpák fénye cikázott ide-oda. Képtelen voltam megmoccanni. Csak feküdtem a hálózsákomban, még mindig remegve a fáradtságtól, és reméltem, hogy minden rendben lesz.

Mint kiderült, az egyik szerencsétlen fickó, miután tíz órán keresztül vonszolta fáradt testét a homokban, a sátorba visszatérve ráült egy skorpióra. Nem tudom, hogy viseltem volna, ha velem történik mindez.

Az orvosok hamar a helyszínre érkeztek, aztán rövid felfordulás és emberek ide-oda szaladgálása után jött egy autó, mellyel a sérültet éjszakára az orvosi sátorba szállították. Elképesztő módon pár órával később, napkeltekor ő is odaállt közénk az utolsó szakasz rajtjához.

A tumultustól hátrébb álltam meg. A nap már ekkor is erősen sütött. Húzzunk bele még egyszer, barátaim. De már nem maradt bennem küzdőszellem. Ahogy egy holland futó mondta nekem a második nap végén, miután már képtelen volt futni, s ezért gyaloglásra váltott: „kialudt a lámpa”. A verseny iránti lelkesedése, a vágy, hogy a lehető leghamarabb célba érjen, egyszerre elillant. Ha már nincs miért versenyezni, ha nincs meg az emberben a tűz, ami hajtja előre, hamar elveszíti minden akaraterejét a folytatásra. És most már én is tudtam, mit jelent ez. Kialudt a lámpám. Még húsz lépést sem tettem meg az utolsó szakaszon, amikor úgy döntöttem, nem tudok tovább futni. Máris gyaloglásra váltottam. Az energiaszintem nullán volt. Lábaim romokban, letapasztott ágyékomba minden egyes lépésre éles fájdalom hasított. És még 14 mérföldet kellett megtennünk a célig laza homokban.

Életemben nem vonszoltam még magam ennél hosszabb ideig. Minden egyes lépés – még lassú séta esetén is – kínszenvedés volt. A már nap felkelt, és olyan forró volt, mint egy kemence. Állandóan meg kellett állnom és le kellett ülnöm. Hova siessek, a versenyemnek már lőttek. De a cél hívogató volt. A tenger. A verseny a tengernél ér véget. Elképzeltem, ahogy a habok közé vetem magam és pancsolok.

Valahol itt, ezen az elhagyatott útszakaszon talált rám Gudrun és Hansmartin. És mentettek meg.

Úszás után a táborba visszatérve már egészen más hangulat fogadott. Az emberek jókedvűek voltak és lazák. Az előző napok futást követő felfokozott hangulatának nyoma veszett. A verseny teljesítve. A hálózsákjainkon hevertünk, bámultuk a tengert, s gondolataink már otthon jártak, a munkánkon, a városi, házban lakó életünkön. Egy a forró, lakhatatlan és végtelen sivatagon túli életen. Vajon csak képzelődtem, vagy valóban némi szomorúság is vegyült a célba érkezéskor érzett boldogságba és megkönnyebbülésbe?

Mint kiderült, ez a verseny túlságosan kemény volt első ultrának. Az indulók közül sokan már teljesítették a Marathon des Sables-t is. Többségük szerint ez a verseny a végtelen laza homokos talajával még annál is nehezebb.

– A Marathon des Sables egy wellnesstábor ehhez képest – jelentette ki Gudrun, aki mindkét verseny veteránjának mondhatja magát.

– A vége olyan volt, mint az Alpok – mondta a svéd futó, Elisabet. – Csak itt a hegyek homokból vannak.

Mint kiderült, Elisabet nyerte meg az összes szakaszt a versenyen, s ezzel az Oman Desert Marathon is felkerült sikereinek egyre gyarapodó listájára. A kínszenvedéseim után egy egészen más világnak tűntek mindazok, akik valóban versenyezve, a győzelem reményében indultak el. Pedig egy nagyjából öt férfiból és nőből álló válogatott csapat tagjai minden egyes reggel ezzel a céllal indultak útnak, kemény tempót diktáltak, figyelték a riválisaikat, és taktikát dolgoztak ki. Mi, a mezőny maradék része csupán próbáltuk életben tartani a reményt, hogy elérjük a célt.

Miután hazautaztam Angliába, állandóan azon gondolkodtam, mi lehet az ultrafutás vonzereje. A sivatagon való gyalogos átkelés romantikája és az ezzel járó kaland már a kezdettől felkeltette az érdeklődésemet, de azért vannak könnyebb módjai is annak, hogy megcsodálhassuk a világ szépségeit. Például teveháton vagy túrázva, erőfeszítés, átkozódás és küszködés nélkül. Mégis úgy tűnik, az összes átélt fájdalom ellenére – amelyet különösen azon a véget nem érő éjszakai szakaszon tapasztaltunk meg – a verseny végén mindenki boldog volt és elégedett, engem is beleértve. Nyugodt harmónia telepedett a táborra az utolsó szakaszt követően. Hirtelen mindannyian megfeledkeztünk volna a sok fájdalomról és szenvedésről? Vagy éppen az átélt szenvedés volt az oka a boldogságunknak?

A verseny egyik délutánján az egyik holland versenyző idézte a híres ultrafutó és író Dean Karnazes mondását, miszerint az emberek összekeverik a kényelmet a boldogsággal. „A boldogságot ki kell érdemelni” – jelentette ki a holland határozottan. Miközben ott ültem és hallgattam, körüljárattam a tekintetemet a táboron, és arra gondoltam, milyen hatalmas munka lehetett ennek a versenynek a megszervezése, a tábor naponta való továbbköltöztetése egy ilyen mostoha környezetben, továbbá hogy minden futó egy vagyont költött rá, hogy itt lehessen a világ e félreeső helyén, hogy minden egyes nap órákig futhasson a forróságban, a homokban. Azért lett volna szükség minderre, hogy azt érezhessük, hogy kiérdemeltük a boldogságunkat?

A verseny közben Gudrun is feltette magának a költői kérdést, miután hasztalan próbált rájönni, mi a fenét is keres ott éppen:

– Miért vagyunk itt? Van nekünk szép rendes otthonunk.

A mellette álló férje, Hansmartin válaszolt neki:

– Éppen azért, mert szép rendes otthonunk van.

Ha a boldogság nem egyenlő a kényelemmel, akkor vajon éppen a kényelmetlenségben keresendő? Szükség van némi kényelmetlenségre szenvedésmentes életünkben, hogy némi boldogságra leljünk? Azért, hogy így jobban tudjuk értékelni az otthonunkat és a kényelmes életünket? Vagy a szenvedés valamiképpen erősebbé, elégedettebbé tesz minket?

Ezek a kérdések jártak a fejemben, miközben felidéztem a Maszkatba való megérkezésünk pillanatát, amikor közölték velünk, hogy nyolc órát kell várakoznunk a reptéren. A versenyt követően tudatosult bennem, hogy ha ismét egy ilyen helyzet adódna, már valószínűleg én is előkapnám a hálózsákomat, és szundítanék egyet. Néhány óra várakozás a reptéren már nem is tűnt akkora nehézségnek hirtelen. Egy hét futás a sivatagban valamit megváltoztatott bennem.

2

Így akadtam horogra.

Vagyis nem teljesen. De elkezdtem érdeklődni a dolog iránt. Néhány héttel az ománi verseny után ismét találkoztam Elisabettel. Azzal bíztak meg, hogy készítsek vele interjút egy cikkhez a Guardian számára. A lap londoni, belvárosi szerkesztőségében találkoztunk, ahol a bőrkanapéra telepedtünk le, és presszókávénkat kortyolgatva figyeltük az ebédszünetükben szendvicsért sorba álló embereket. Megkérdeztem, hogyan kezdett ultratávokat futni.

Ő elmondta, hogy lelkes maratonista volt, aki amikor nem edzett, egy jól fizető állásban dolgozott London pénzügyi negyedében.

– Folyamatosan fejlődtem – mesélte. – De aztán elérkeztem egy pontra, ahol fel kellett tennem a kérdést: hogyan tovább? Futhatok gyorsabb maratont – ami persze nehéz és nagy kihívás –, vagy növelhetem a távot.

Az ultrára való váltással kapcsolatos döntését néhány váratlan esemény is gyorsította. Rövid időn belül meghalt az édesapja, édesanyjánál Alzheimer-kórt diagnosztizáltak, férje pedig rákos lett.

– Mindezek a történések megértették velem, hogy az élet rövid, nem érdemes csak ülni és várni, hanem cselekedni kell.

Ezért hát otthagyta a munkáját a Cityben, hogy kalandokat keressen magának. Hogy finanszírozni tudja futásait, futóboltot nyitott, s miután megnyerte az MdS-t és az ománi versenyt is, egyre több újságcikk jelent meg róla, aminek hatására szponzori szerződéseket kínáltak neki. Ennek köszönhetően már könnyebben utazhatott el a versenyekre, egyre több megmérettetésen vehetett részt. A kezdetben kockázatosnak tűnő váltás kezdte meghozni a gyümölcsét.

Elisabetet hallgatva magam is fellelkesedtem. Olyan érzés tört rám, mint amikor először határoztam el, hogy maratont fogok futni. Már évek óta foglalkoztatott a gondolat, miközben rövidebb távokon versenyeztem; ki tudja, miért vártam ilyen sokáig. Aztán egyszer csak eljött a pillanat. Tovább kellett lépnem. Így hát elkezdtem maratont futni.

Egészen azóta időről időre egy hegyre felvezető ösvény képe jelenik meg a képzeletemben. Egy hosszú, kanyargós ösvényé. Negyvenkét éves vagyok. Futottam már néhány egészen tisztességes maratont. Talán eljött az idő, hogy továbbmerészkedjek. Hogy megtudjam, mit találnak mások azokon a hegyi ösvényeken annyira vonzónak, hogy a kedvükért ilyen valószínűtlenül hosszú távok lefutására is vállalkoznak.

Annyira érdekesnek találtam a dolgot, hogy felhívtam a szerkesztőmet, és elmondtam neki, hogy megtaláltam az új könyvtémámat. Korábban írtam már könyvet Kenyáról és Japánról, a két ország egyedi futókultúrájáról. Ezúttal azonban valami általánosabb, globális jelenséget igyekeztem megvizsgálni, melyről csak most ébredtem rá, hogy mennyire hatalmas is. Milyen lehet az ultrafutás világa? Kik vesznek részt benne? Miről szól? A legjobban úgy deríthetem ki mindezt, ha benevezek még egy versenyre, és magam is futok.

Az elmúlt fél évtizedben az ultrafutás elképesztő fejlődésnek indult, s a világ egyik leggyorsabban fejlődő sportága lett.

A runultra.co.uk internetes oldalon megtalálható a világ legnagyobb ultramaratoni versenyeinek listája. Az oldal alapítója, Steve Diederich szerint 12 évvel ezelőtt, amikor elkezdte, összesen 160 versenyt talált világszerte. Jelenleg több mint 1800 szerepel az oldalán, ami több mint ezerszázalékos növekedést jelent. A német DUV ultrafutós internetes oldalon számos kisebb verseny eredménye is megtalálható, még olyan ősrégié is, mint az 1837-ben megrendezett 89 km-es London–Brighton-verseny. Az elmúlt évtizedben ezen az oldalon is ezer százalékkal nőtt a felsorolt versenyek listája.

Andy Nuttall, az ULTRA magazin szerkesztője még mélyebbre ásott a DUV adataiban, és arra az eredményre jutott, hogy az Egyesült Királyságban még ennél is meredekebben emelkedik a sportág népszerűsége: 2000-ben még mindössze 595 ember ért célba egy ultratávú versenyen, míg 2017-ben már 18 611.

Bármerre néztem, ugyanerre az eredményre jutottam. Az egyesült államokbeli Ultra Running magazin az Észak-Amerikában rendezett versenyek adatait tartja nyilván, s ezek az adatok arról tanúskodnak, hogy a versenyek és a teljesítők száma 1981 óta folyamatosan emelkedik. Ázsiában ugyancsak robbanásszerűen nőtt az ultraversenyek száma. Nic Tinworth hongkongi versenyrendező szerint tíz évvel ezelőtt hat ultraversenyt rendeztek a térségben, most viszont már hatvannál is többet.

– Az elmúlt években – mesélte – elég volt a verseny napján megjelenni Hongkongban és benevezni, ma viszont már a legnépszerűbb versenyek percek alatt betelnek.

Azok a versenyek, amelyekre a legnagyobb a túljelentkezés – például a franciaországi Ultra-Trail du Mont-Blanc vagy a Western States 100 az Egyesült Államokban –, sorshúzást vezettek be, hogy így birkózzanak meg az indulni szándékozók egyre növekvő számával. Diederich intézi a híres Marathon des Sables brit nevezéseit. Elmondása szerint a borsos, 4250 fontos nevezési díj ellenére minden évben percek alatt betelnek a helyek a versenyre.

Vajon mi jelenthet ekkora vonzerőt e futók számára? Az ománi versenyen már részem lehetett némi szemléletformáló élményben, ami aztán még sokáig velem maradt. De úgy éreztem, kell itt még lennie másnak is. A verseny utolsó két szakaszán teljesen szétestem, és majdnem fel is adtam. Vajon milyen érzés lehet, amikor az ember erős tud maradni egy ilyen kihívás során?

Emlékszem, egyszer láttam egy meghökkentő képet a spanyol ultrafutó, Azara García lábán lévő tetoválásról, melyen az alábbi szöveg volt olvasható (spanyolul):

Az ördög a fülembe suttogott: „Nem vagy elég erős, hogy dacolj a viharral.”

Én visszasúgtam: „Én vagyok a vihar.”

Ez lenne a vonzó az ultrafutásban? Eljutni odáig, ahol már az ördöggel nézünk szembe, ahol a legmélyebb kínokat éljük át, de aztán felállunk és felülkerekedünk? Képes lennék szembenézni a viharral – vagy bármivel, ami szembejön velem – és az akaraterőmmel győzelmet aratni felette? Csábító gondolat. És szöges ellentéte annak, amikor a FT újságírója azért nyafog, mert a szállodai busz késik.

El kell ismernem, hogy mindez nagyon vonzónak tűnt az egóm számára. Megnéztem egy dokumentumfilmet, mely az emberi teljesítőképességet és a futás benne játszott szerepét járta körül. A filmben a New York-i Hunter College egyik antropológusprofesszora elmondta: „Még olyan embereket is ismerünk, akik száz mérföldet is képesek egyszerre lefutni.” Mindezt úgy mondta, mintha valami egészen hihetetlen dologról lenne szó, amit csak szuperemberek lennének képesek teljesíteni. S ahogy magamba néztem, az egómat pillantottam meg, aki fölényes magabiztossággal csak annyit mondott: meg tudod csinálni.

Amint azt az amerikai humorista és ultrafutó Michelle Wolf nyilatkozta a Runner’s World magazinnak: „Olyan dolog ez, amitől igazán vagánynak érzi magát az ember.”

Más ultrafutókkal beszélgetve azonban azt éreztem, hogy nemcsak a kihívás teljesítése és a célba érkezés miatti megelégedettség számít vonzónak, hanem az is, hogy teljesen megfeledkezhetnek a külvilágról, amikor belevetik magukat a viharba és a végsőkig feszítik a húrt. „Mélyre ásni a fájdalom barlangjában” – mondta erről egy harcedzett ultrafutó élvezettel.

Amikor elkezdtem keresgélni, melyik versenyre is nevezzek be, az egyes versenyek profilja láttán összeszorult a gyomrom a félelemtől. Mintha az összes ultraversenynek kötelező lenne valami jó kis rövidfilmet készítenie látványos felvételekkel és egy rakás drámai jelenettel. És mindig van egy pillanat ezekben a kisfilmekben, amikor egy megtört versenyzőt mutatnak, akit a sírás kerülget. Sokatmondó, hogy ezeket a képeket használják a versenyek népszerűsítésére. A futók sokkal inkább tűnnek egy apokaliptikus csapás túlélőinek, mintsem sportolóknak. Igencsak beszédes, hogy ezekkel a képekkel reklámozzák a versenyeket. Az emberek meg akarják tapasztalni ezt az elkeseredettséget, közel akarnak kerülni önmaguk teljes megsemmisüléséhez.

Több ultramaratonista is egyetértett abban, hogy a fő inspirációt a sportág iránt Dean Karnazes első könyve, az Ultra Marathon Man jelentette a számukra. Ebben a szerző percnyi részletességgel számol be arról, hogyan törte meg egy száz mérföldes verseny, hogyan mondta fel a szolgálatot fokozatosan a teste, majd az elméje is, míg már szó szerint négykézláb vonszolta magát az úton. Elolvastam és megborzongtam; nem akartam ekkora fájdalmakat. Más futók viszont azt mondták, hogy miután elolvasták, arra gondoltak: „Ez kell nekem.”

Így miután az egóm meggyőzött róla, hogy elég kemény vagyok, ha kissé félve is, de kutatni kezdtem egy olyan verseny után, mely megadhatja nekem az ultrafutás teljes élményét, mely megmutatja nekem ennek az egyre népszerűbbé váló sportágnak a legbelső lényegét, feltárja annak titkait, és lehetővé teszi, hogy megértsem, miről is szól ez az egész.

Nehezen megismerhető, hatalmas téma ez, egy sportág, mely rendkívül szerteágazó. Központi irányító szerv hiányában az egyes versenyek, érdekcsoportok és az ultrafutás önjelölt védelmezői viaskodnak a vezető szerepért vagy a sportágba befolyó egyre nagyobb pénzekből való részesedésért. Ez a sport vadnyugatja, ahol az eredeti „telepesek” vadul védelmezik tulajdonukat a „cégek” és a „kívülállók” – olyan személyek, akik szerintük nem értik ennek a sportágnak a szellemiségét – túlkapásai ellen. Sokak számára éppen a szerény, természetközeli minimalizmus jelenti az ultrafutás egyik vonzerejét: a lehetőség, hogy elvesszünk a vadonban, megküzdjünk a legkeményebb, legszélsőségesebb körülményekkel, miközben jószerével nincs is nálunk több, mint egy flaska víz és egy esődzseki.

Egyes rutinos ultrafutók már megelégelték az újoncok szerintük túlságosan nagy számát, és hátat fordítottak a nagy versenyeknek, félreesőbb kihívásokat keresve. E futók egy csoportja, akik jobban utálják a tömeges rajtot és a rajtcsomagokat, mint egy fagyos sziklafalon kihűlve eltöltött hosszú éjszakát, indított el egy másik, mára egyre népszerűbbé váló mozgalmat, mely az FKT (fastest known times – a legjobb ismert időeredmények) nevet viseli. Ez annyit tesz, hogy a futóknak egy meghatározott útvonalat kell a lehető leggyorsabban teljesíteniük, gyakran teljesen egyedül indulva. Ez az útvonal vezethet Új-Zéland legdélebbi pontjától a legészakabbiig, de lehet egy híres túraútvonal is, például az Appalachian Trail az Egyesült Államokban. Vagy éppen a Mount Everest.

De ezekről majd később. Most versenyeket kerestem. Nekem nem volt problémám velük. Számtalan versenyt futottam már az elmúlt évek során. Most csak annyi lesz a különbség, hogy kicsit többet futok.

Van egy szó, ami gyakran hangzik el ultraversenyekkel kapcsolatban: „futható”. Egyes versenyeket futhatóbbnak tartanak, másokat kevésbé. Ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy egy futható versenyt teljes egészében futva lehet teljesíteni (hacsak nem vagy egyike a sportág szupersztárjainak), de a talaj elméletileg sima, az emelkedők és a lejtők viszonylag szelídek, úgyhogy a többségük megfutható. Egyes futóknak nem tetszik, ha egy verseny túlságosan futható. Ők inkább a „technikás” versenyeket kedvelik, melyeken rendkívül meredek emelkedők és lejtők váltogatják egymást, a talaj felszíne pedig túlságosan egyenetlen ahhoz, hogy rendesen futni lehessen rajta. Ezek azok a versenyek, ahol állandóan figyelni kell, hová lépsz, s néha a kezeidet is használnod kell.

Én határozottan a futhatót preferáltam a technikással szemben. Természetesen belesétálhatunk a nehezebb szakaszokba, néhány kavicson való bukdácsolással sincsen gond, de ha már belevágok, akkor alapvetően futni szeretnék.

Az ultrafutás világa egy sokágú fához hasonlítható. A legöregebb ága, legalábbis az Egyesült Királyságban az ún. fell running, ami Skóciában hill runningként, Írországban pedig mountain runningként ismert. Ezek a versenyek egy mérföldtől az ultratávokig bármilyen hosszúságúak lehetnek, és hegyi terepen kerülnek megrendezésre, zömében jelöletlen útvonalakon, így általában a tájékozódás is fontos elemük. Az első ismert versenyt Malcolm Canmore skót király rendezte 1040-ben az aberdeenshire-i Braemarban azzal a céllal, hogy egy gyors küldöncöt tudjon választani magának.

Hosszú története ellenére a fell running csupán egy helyi, elszigetelt változata maradt a sportágnak. Helyi gyökerei, visszafogott, gyakorlatias és erősen védett jellege adja e versenyek vonzerejét. Szerettem volna kipróbálni egyet, de amikor az ultrafutás elkezdésére gondoltam, ahhoz valami globálisabb, közismertebb versenyt képzeltem el magamnak. Valami olyat, ami hozzájárult a sportág népszerűvé válásához.

Az ultrafutás egy másik ágát – melyet egyre többen követnek – a többnapos, szakaszokból álló versenyek jelentik (így például a Marathon des Sables), melyeket általában egzotikus és extrém környezetben rendeznek meg, sivatagokban, őserdőben vagy éppen az északi sarkvidéken. Ezek nagyon drága versenyek, és rengeteg tervezést igényelnek.

Az ultrafutók közösségének egy része ellenszenvvel viseltetik az ilyen nagyszabású, többnapos versenyek iránt. Ennek egyik oka a magas költségekben és az MdS-hez hasonló versenyeket övező felhajtásban rejlik. „Cégvezetők üdülése” – jellemezte őket egyszer egy ultrafutó. Persze azt magam is láthattam, mennyire kemény és kimerítő tud lenni a sivatagi futás, ugyanakkor az időnk jó részét regenerációval tölthettük a sátrainkban. És ha teljesen felkészületlenül vágtam is bele, a verseny zömét így is közvetlenül az élmezőny mögött futottam végig. Ha üdülésnek nevezni túlzás is, biztos voltam benne, hogy vannak ennél keményebb, komolyabb küzdelmet hozó versenyek.

És valóban, a sportág egy másik irányzatába egy sor olyan kemény és extrém verseny tartozik, melyek önmagukban is külön kategóriát képviselnek. Ide tartozik például a Spine Race, mely az észak-angliai Pennine Way túraútvonalán halad végig 268 mérföld hosszan. Megállás nélkül. Januárban. Vagy a Badwater 135, mely Földünk egyik legforróbb pontjáról, a kaliforniai Death Valley-ből rajtol el, és a hőmérséklet a verseny során elérheti az 54 Celcius-fokot. Vagy ott van a Barkley Marathons, egy extrém száz mérföldes verseny jelöletlen utakon Tennessee vadregényes hegyei között – ez a verseny annyira kemény, hogy az első 25 évben mindössze tíz ember tudta teljesíteni. És akkor még nem szóltam a világ leghosszabb ultraversenyéről, a Self Transcendence 3100-ról, melynek során 3100 mérföldet kell futni egyetlen háztömb körül New Yorkban.

Valami olyasmit kerestem, amivel feszegetni tudnám a határaimat, de azért nem vagyok őrült. És továbbra is futni akartam. 3100 mérföldet nem lehet lefutni. Az olyan versenyek, mint a Barkley Marathons, sokkal inkább szólnak a leleményességről, a lelkierőről és a túlélőképességekről, mint a futásról. Ezeket is fontosnak tartottam, de úgy, hogy a rendezvény attól még lehetőleg futóverseny maradjon.

Az ultravilág egy másik irányzatába olyan versenyek tartoznak, melyeken lehet futni, a pálya jórészt sík, és pontosan kimért távokat – pl. 100 km-t – kell teljesíteni, vagy meghatározott ideig – pl. 24 óráig – kell futni. E versenyszámokban világbajnokságokat is rendeznek és világrekordokat tartanak nyilván, vagyis ezek hasonlítanak a legjobban a hagyományos maratonfutásra.

Az ilyen versenyeket érdekesnek találtam, de a fell runninghoz hasonlóan ezek sem játszottak szerepet az ultrafutás elképesztő népszerűség-növekedésében. A résztvevők számát tekintve alig-alig történt itt változás az 1980-as, az 1950-es vagy akár a virágkort jelentő 1870-es évekhez képest.

Mellékesen érdemes megemlíteni, hogy míg ezek a körpályán megrendezett versenyek manapság az ultrafutás legkevésbé látványos és legkevesebb publicitást kapó irányzatai közé tartoznak, egykor a világ egyik legjelentősebb sporteseményének számítottak.

Ma már talán furcsának tűnhet, de a 19. században az ultrafutás rendkívül népszerű sportág volt, hatalmas tömegek gyűltek össze a versenyzők buzdítására a Londonban vagy a New York-i Medison Square Gardenben rendezett fedett pályás, hatnapos versenyeken. A győztesek komoly, mai áron több százezer dollárnak megfelelő pénzdíjban részesültek, a lelátókon a kor jómódú rétegei keveredtek az egyszerű emberekkel, akik fogadni, iszogatni és szociális életet élni gyűltek össze.

A sportág népszerűvé válása részben egy Edward Payson Weston nevű amerikai teljesítményének volt köszönhető, aki 1861-ben, miután elveszített egy fogadást, megpróbálta tíz nap alatt gyalog megtenni a Boston és Washington közötti 450 mérföldes távot, hogy szemtanúja lehessen Abraham Lincoln elnök beiktatásának.

Miután vállalkozásának híre szárnyra kapott, az útvonal mentén lakó emberek felsorakoztak az utcákon, hogy láthassák, amint elhalad előttük.

A nagyközönség reakcióján felbátorodva a következő pár évben Weston egy sor további, még nagyobb kihívást jelentő útra vállalkozott. Az ízig-vérig showman férfi – olykor egy kürtön játszott gyaloglás közben, máskor hátrafelé járással szórakoztatta a közönséget – 1870-re akkora hírnevet szerzett távgyaloglóként, hogy úgy döntött, fedett pályára viszi a mutatványát, ahol belépőjegyet szedhet a nézőktől. Ennek következményeképpen jöttek létre az őrülten népszerű hatnapos versenyek, melyeken a lehető legnagyobb távolságot kellett megtenni a vasárnap szentségének megsértése nélkül. Az elkövetkező pár évben Weston számos rendkívül népszerű, fej fej melletti csatát vívott egy Daniel O’Leary nevű ír amerikaival.

A hatnapos versenyek 1878-ban érték el népszerűségük csúcsát, amikor egy brit nemes, Sir John Astley szponzorálásával öt nemzetközi versenyt rendeztek meg jelentős pénzdíjakért és egy arany-ezüst bajnoki övért, melyen a „Hosszútávú világbajnok” felirat állt.

A gyaloglósport (akkori angol nevén pedestrianism) korábbi változatainak eredete egészen az 1700-as évek kezdetéig vezethető vissza. Bár ezek a nem ritkán ezer mérföldes versenyek ugyancsak nagy közönséget vonzottak, itt szigorúan gyalogolni kellett, s a mai gyaloglóversenyekhez hasonlóan saroktól lábujjig a teljes talpnak érintenie kellett a talajt. Ezzel ellentétben az 1870-es évek hatnapos versenyei már jobban hasonlítottak a mai ultrafutáshoz: a „menj, ahogy tetszik” néven ismertté vált rendezvényeken a versenyzők tetszés szerint futhattak, gyalogolhattak vagy éppen pihenhettek.

A Sir John Astley által alapított Astley Belt-versenyek voltak a kor legnagyobb sporteseményei minden más sportágat is beleértve, melyeken rezesbandák zenéltek, s melyeket nagy médiafelhajtás és komoly fogadások jellemeztek. Az öt verseny közül az elsőt London Islington nevű kerületében, az Agricultural Hallban rendezték meg 1878-ban, ahol 17 angol futó mérkőzött meg Weston nagy riválisával, az ír származású amerikai O’Learyvel. A győzelmet O’Leary szerezte meg, aki összesen 520 mérföldet tett meg.

A második Astley Belt-futamra még ugyanebben az évben került sor a New York-i Madison Square Gardenben, 30 000 néző előtt. A bajnoki címet védő O’Leary ismét győzni tudott, s ezzel hazavihette az első helyért járó 10 000 dolláros (mai értékén 250 000 dollár) díjat, valamint a különféle fogadásokból befolyó összegek őt illető részét.

A harmadik, 1879 márciusában ugyancsak a Madison Square Gardenben megrendezett verseny fődíja meghaladta a 20 000 dollárt. A közönség érdeklődése olyan heves volt, hogy óránként közleményben számoltak be az állásról a város bárjaiban, fodrászüzleteiben, élelmiszerboltjaiban és szállodáiban, a városi lapok pedig napi összefoglalót közöltek.

A negyedik versenyig kellett várni, hogy a sportág nagyszerű úttörője, Edward Weston végre megkaparinthassa a nem hivatalos világbajnoki címet. Az ezúttal ismét Islingtonban megrendezett versenyt az amerikai a világ akkori legjobb eredményével nyerte meg: összesen 550 mérföldet tett meg hat nap alatt.

Az 1880-as években azonban új riválisok jelentek meg, aminek hatására a sportág hanyatlásnak indult. Matthew Algeo, a Pedestrianism: When Watching People Walk Was America’s Favorite Spectator Sport című könyv szerzője szerint különösen a kerékpározás népszerűvé válása játszott szerepet a hatnapos versenyek háttérbe szorulásában.

„A hatnapos gyaloglóversenyeket igen rövid időn belül a hatnapos kerékpárversenyek váltották fel, mivel ezek sokkal több izgalommal szolgáltak – magyarázta a szerző. – A versenyek sebessége óránkénti 4 mérföldről 20 mérföldre változott. A bukások pedig csak még látványosabbá tették.”

Az elpártoló közönség ellenére a legkitartóbbak továbbra is igyekeztek minél messzebbre kitolni teljesítőképességük határait. A viktoriánus kor utolsó nagy eredményét a sheffieldi George Littlewood érte el, aki 623 mérföldet tett meg hat nap alatt egy New York-i versenyen. Littlewood elképesztő rekordja nem kevesebb mint 96 évig állt fenn, s csak 1984-ben sikerült megdöntenie azt a legendás görög ultrafutónak, Jánisz Kúrosznak. Kúrosz tartja a hatnapos futás jelenlegi világcsúcsát is az 1991-ben teljesített 664 mérföldjével.

A rövid ideig tartó rivaldafény ellenére a sík körpályán rendezett ultrafutóversenyek mára jórészt háttérbe szorultak a sportágon belül. A legnépszerűbb, legnagyobb publicitást kapó irányzatot ezzel szemben a terepultrák világa jelenti, e versenyeket övezi a legnagyobb felhajtás, itt indulnak a legnagyobb sztárok. Itt csapnak össze a sportág olyan óriásai, mint Kilian Jornet vagy Jim Walmsley, gyakran száz mérföldes távokon is. Az ománival ellentétben ezek egyetlen szakaszból álló versenyek. A rajtpisztoly eldördül, s az nyer, aki elsőként szakítja át a célszalagot. Nincsenek délutáni lazulások berber sátrakban, olasz futókkal csevegve. Csak menni kell, nyomni egészen a legvégéig.

A terepultrák legnagyobb versenye pedig nem más, mint az Ultra-Trail du Mont-Blanc (UTMB). Minden évben az Alpok franciaországi részén, Chamonix-ban gyűlik össze a terepultrások krémje a „nagydöntőre”, a versenyek versenyére. Aki itt nyer, a sportág legendája lesz.

A verseny egy 105 mérföld hosszú túraútvonalat követ Európa legmagasabb hegycsúcsa körül, és áthalad Olaszország és Svájc területére is. Minél többet hallottam e versenyről, minél több felvételt láttam a több mint 2000 versenyző tömeges rajtjáról, a csodaszép napfelkeltéről, a felhők fölé magasodó csúcsokról, annál inkább megszilárdult bennem az elhatározás, hogy ha egyszer még ultramaratont szeretnék futni, akkor ez lesz az.

Így aztán felmentem a netre, és regisztráltam. És ezzel kezdetét vette a móka.

Az UTMB annyira népszerű, hogy nem lehet csak úgy benevezni rá; először is kvalifikálnia kell magát az embernek, vagyis előtte teljesítenie kell három kvalifikációs versenyt is. És még ez is csak arra jogosít fel, hogy részt vegyünk a sorsoláson, melyen nagyjából egy a háromhoz az esélyünk, hogy jogot szerzünk az indulásra.

Az UTMB megadja azoknak a versenyeknek a listáját, melyeket a kvalifikáció szempontjából elfogad. Ennek az oka eredetileg az a szándék lehetett, hogy biztosak legyenek abban, hogy csak komoly és felkészült futók indulnak el a versenyükön. Ez a jogos igény azonban az idők során mintha feledésbe merült volna, és egy meglehetősen vitatott rendszer lépett a helyébe.

A legtöbb embernek az a gondja vele, hogy ha egy versenyigazgató azt szeretné, hogy az ő rendezvénye is felkerüljön az UTMB kvalifikációs versenyeinek listájára, semmiféle ellenőrzésnek nem kell alávetnie magát, amivel bebizonyíthatná, hogy a versenye valóban olyan kemény, mint állítja, vagy hogy megfelelően biztonságos, vagy éppen hogy maga a rendező elég gondos és megbízható-e. Elég, ha csak befizet egy megfelelő összeget.

– Ez már nem a színvonal garantálásáról szól, hanem sokkal inkább a bevételek növeléséről, az európai terepfutóversenyek monopolizálásáról és irányításáról – jegyezte meg Lindley Chambers, a brit Terepfutó Szövetség (TRA) elnöke, aki szemmel láthatóan nem rajong az UTMB-ért.

Az egyik versenyrendező, aki nem hajlandó fizetni azért, hogy a versenye UTMB-pontokat kapjon – és aki nem kívánt névvel szerepelni a könyvben –, a következőképpen magyarázta a kialakult helyzetet:

– Amikor az UTMB bevezette a pontrendszerét, szinte az összes brit ultraverseny rámozdult. Egy csomó remek, önmagában is népszerű verseny hirtelen „kvalifikációs” verseny lett, és ezután ekként is kezdte népszerűsíteni magát saját érdemei helyett.

Majd miután már az UTMB-pontok váltak e versenyek fő vonzerejévé, az UTMB pénzdíjat kezdett szedni tőlük.

– Az összeg elég alacsony volt ahhoz, hogy mindenki befizesse, aki nem akart versenyzőket veszíteni, de ha összeszámoljuk, hány versenyt rendeznek világszerte, abból már elég szép végösszeg kerekedik ki.

Amikor a versenyek azért fizetnek, hogy pontokat kaphassanak, valójában azért fizetnek, hogy tagjai legyenek a Nemzetközi Terepfutó Szövetségnek (ITRA), mely saját bevallása szerint a sportág előremozdítására létrejött független, nonprofit szervezet. Az ITRA ítéli oda az UTMB-pontokat.

Az internetes ultrás fórumokon azonban kevés dolog tudja úgy feldühíteni a versenyszervezőket, mint az UTMB pontozási rendszere. Egy közelmúltbeli bejegyzésben, melynek hangvétele meglehetősen általános hangvételűnek számít, valaki megjegyezte: „Inkább kaparom ki a szemgolyóimat egy kanállal, mint hogy pontokért fizessek az UTMB-nek bármelyik versenyem számára.”

Persze nem mindenki gondolkodik így, sok verseny továbbra is szívesen fizet azért, hogy vonzza a pontokra vágyó futókat, és úgy gondolják, hogy bőven megtérül nekik a kiadás, hiszen így többen neveznek a versenyeikre.

Nic Tinworth azt mondja, a hongkongi versenyein azért kínál pontszerzési lehetőséget, mert a futók ezt igényelték.

– Úgy tűnt, a futók már kifejezetten a pontszerzési lehetőség alapján kezdték kiválasztani és rangsorolni a versenyeket.

Az UTMB-n indulni kívánó futók számára problémát jelenthetnek azok a versenyek, melyek a korábbi években még fent szerepeltek a listán, de később lekerültek róla, miután nem tudták vagy nem akarták megfizetni az éves díjat; ilyen esetekben előfordult, hogy egy pontokra vágyó futó csak a verseny teljesítését követően vette észre, hogy az nem jelentett a számára kvalifikációt.

A probléma csak még hangsúlyosabbá vált, amikor az Egyesült Államok egyik leghíresebbnek számító ultraversenye, a Hardrock 100 szervezői úgy döntöttek, nem fizetnek többé azért, hogy az UTMB kvalifikációs versenye lehessenek. Ez azért számított különösen fontosnak, mert a sportág legnagyobb sztárja, a háromszoros UTMB-bajnok Kilian Jornet is úgy számolt, hogy a Hardrock 100 teljesítéséért járó pontjait használja majd fel az UTMB-nevezéséhez. Az UTMB versenyszabályzata egyértelműen leszögezi: mindenkinek, az elit sportolóknak is össze kell gyűjteniük a szükséges pontokat, így amikor látták, hogy a Hardrock nem fizetett, az ITRA e-mailt küldött a szervezőknek, és udvariasan azt javasolta: köhögjék ki az összeget, hogy Jornet rajthoz állhasson Franciaországban.

– Nem tetszett nekünk a rendszer, és kicsit ízléstelennek találtuk a dolgot – mesélte David Coblentz, a Hardrock 100 szervezőbizottságának elnöke. – Nem jönnek oda és ellenőrzik személyesen a pályánkat, csak el kell küldenünk egy GPX-fájlt, ők feltöltik valami programba, és az alapján osztják a pontokat. Nem más ez, csak egy újabb pénzbeszedési lehetőség.

Coblentz szerint ha évekig nem változik a verseny útvonala és minden alkalommal ugyanazt a GPX-fájlt küldik be, akkor is minden évben fizetniük kell.

– Ez tényleg nagyon bosszantó – mondta.

Ezért aztán a Hardrock 100 és nyolc másik amerikai verseny szervezői nyílt levélben adták közzé, hogy nem szándékoznak fizetni, és meg is indokolták döntésüket. „Nem hibáztatjuk az UTMB/ITRA-t azért, mert profitmaximalizálásra törekszenek – szólt a levél –, de a pénzért osztott pontok rendszere egyáltalán nem szolgálja sportágunk javát.”

Az ITRA ugyancsak nyílt levélben válaszolt, tisztázva, hogy szövetségük egy nonprofit szervezet, mely egyszerűen csak a sportág fejlődését szeretné segíteni (orvosi kutatások, tanácsadás és egységes feltételrendszerek kialakítása révén), s teljesen független az UTMB-től. A Hardrock azonban nem hátrált meg.

– Azóta egy szót sem hallottunk felőlük – mesélte Coblentz.

Jornet végül a vita ellenére is ott lehetett az UTMB rajtjánál. Úgy tűnik, a sportág legnagyobb versenye nem lehet meg a legnagyobb sztár nélkül, így rugalmasan kezelték a szabályaikat. Az ITRA vezetői levelükben közölték, hogy úgy határoztak, kivételesen a Hardrock 100-at is hozzáadták visszamenőlegesen azon versenyek listájához, melyekkel a futók kvalifikációs pontokat szerezhettek.