A császárnő

–

Második őrszolgálat 5.

Befejező kötet

Tudományos – fantasztikus regény

Demeter Attila

Budapest 2025

ISBN:978-615-02-3546-2

Claud és felesége, Luca az otthonuk felé tartott. Zötykölődtek a minden kanyart fülbántó jajgatással köszöntő villamoson. A sínek hevenyészett illesztékei harsány kattogással rázták a gyatra rugózású járművet.

A császár fennhatósága alatt, a Robak peremén vegetáló Gordan bolygó kis országának, Lifernannak fővárosában, Tripponban éltek, mióta a Mester erre a helyre teleportálta őket pár nappal korábban. Ide szólt a küldetés, térítsék vissza a gonosz birodalmát az útról mely az örök háborúskodásba, illetve a lassú megsemmisülésbe vezeti az itt élőket.

Aligha találhattak volna ennél szegényesebb világot a harmincöt fényév átmérőjű csillagbirodalomban. A császárság bolygóin az élet legalább anyagilag biztonságban zajlott, ezt tudták az otthon hallottakból, és erről itt is megbizonyosodhattak. Senki sem éhezett, hiányos öltözete miatt senki sem fázott, és a szállást is mindenkinek biztosította a császári hivatalnokok serege. A minimálisan szükséges életfeltételek biztosítása azonban nem jelentett általános jólétet. Maroknyi, interfészt viselő hivatalnok és még kevesebb, főrendnek számító nemesember kivételével egykedvű, unott vagy inkább rosszkedvű embert láttak az éppen csak felületesen megismert város utcáin, üzleteiben és közlekedési eszközein.

Fényesre kopott sínjén döcögve a zörgő villamos is unalmat sugárzott magából.

Megállóhoz érkeztek. Kopott ruhás nők és férfiak szálltak le és fel, aztán szörnyű dudaszó jelére megrándult a szerelvény, indultak a következő útkereszteződéshez.

– Jó lesz, ha végre leszállunk erről a borzalomról – panaszkodott Luca, a fiatalasszony.

– A Mester bizonyára jó okkal küldött ide bennünket – felelte a férje.

Alkonyodott. A sínek a külvárosban kanyarogtak, az utat málladozó vakolatú családi házak kifakult kerítései szegélyezték. Az úttest kátyúin gőzmobilok próbáltak tempósan haladni, és a töredezett burkolat alaposan megnehezítette az autóvezetők dolgát.

– Odanézz! – mutatott Claud az út két oldalát elválasztó acélkorlát felé.

– Látom – sóhajtott Luca. – Egy gazdag aranyifjú alighanem szabálytalanul előzgette a többieket.

A villamos lassított, nem vághatott keresztül a hirtelen képződött forgalmi dugón. Bár a szerelvény elméletileg zárt pályán közlekedett, most ez inkább hátrányt jelentett a járművek délutáni tolongásában. A járhatatlanná vált úttestről mindenfelé menekültek a kisebb járművek, a reciklált szén és hidrogén által hajtott kocsik, a legegyszerűbben a villamossíneken találtak maguknak egérutat. Nagyokat nyekkenve evickéltek át az arasznyi köveken, amelyek a pályát elválasztották a közút szomszédos részétől.

A levegőben megjelent a rendőrségi légibusz. Vezetője hiába keresett leszállásra alkalmas helyet, ezért ottmaradt fenn, a légifolyosóban. Az egyenruhások a biztonsági graviliften ereszkedtek lefelé a közúti incidens helyszínére.

– Szinte hallom a gépkocsi vezetőjének magyarázkodását – mutatott Claud a vitatkozókra. – Menetközben kilyukadt a víztartály, és mire észrevettem, kiégett a kazán. – A férfi égnek fordította arcát, és felesége szórakoztatására eltorzított, selypegő hangon játszotta meg, az elkényeztetett, gazdag ficsúrt.

– Azt figyeld! – Luca nevetett, és a magasba mutatott. A járőr kocsit böhöm nagy, gőzturbinás graviplán árnyéka fedte be. Az aljára festett lajstormszámból látszott, magántulajdonban lévő repülő kóborol a hatósági légcsatornában.

– A balesetet okozó aranyifjú apukája szerintem legalább városházi nagykutya.

A rendőrségi mikrobusz felett, ahová civil járműnek tilos berepülnie, lebegő pozíciót vett fel a cifra díszítésű plán. A magánhadseregek jellegzetes egyenruháját viselő családi kommandósok nem a liftet használták, hanem ezüsttel átszőtt kötélen ereszkedtek le villámsebesen.

– Így valóban gyorsabb, de sokkal veszélyesebb – minősítette Claud a feleslegesen látványos belépőt.

A rendőrök parancsnoka tisztelgett az újonnan érkezők vezetőjének, és gesztikulálva magyarázott. A villamoson nem hallhatták a szavait, nyilván a baleset körülményeiről számolt be az újonnan érkezőnek.

– Legalább a főpolgármester gyermeke a karambol résztvevője. Miatta jött össze ez a flottatüntetés.

– Este megtudjuk a tévéhíradóból – hagyta jóvá Luca elképzelését a férje.

Míg a parancsnok a magánhekusok vezérét tartotta szóval, a forgalomfenntartás egyenruhásai keserves munkával teremtettek rendet az úton. Tisztultak a közlekedési sávok, a villamos megrándult, majd araszoló döcögéssel eljutott a megállóig.

A forgalomkieséstől idegessé lett várakozók elözönlötték a kocsit. Fáradt, kopasz asszony zöttyent a Lucával szemközti, világoskék műanyagszékre. Idegesen és ellenszenvvel bámulta az előtte ülő párt. Az alacsonyabb népréteg képviselői még a tiszti rangot viselő középosztályt is nehezen viselték el a környezetükben, a nemesség tagjait kifejezetten utálták. Ez alól csak a velük közvetlen kapcsolatban álló feletteseikkel tettek kivételt, csakhogy azok előzőleg, mindig megvásárolták a barátságukat. A nemesek különben kevés gondot fordítottak a jó viszonyra, így ritkán alakult ki a két szélső réteg között szívélyes kapcsolat. Claud ezért csodálkozás nélkül siklott el a kopasz kaszt képviselőinek rosszalló tekintete felett.

– Gyűlölnek minket – súgta ettől függetlenül Lucának.

– Látható – felelte a felesége, és önkéntelen mozdulattal megigazította dús haját. A szemben ülők erre megvetően fintorogtak, a máshol ácsorgók, ücsörgők fitymáló pillantásokat lövelltek feléjük fénylő, tar fejbőrük alól. Azt hihették, henceg vállig érő, fekete loboncával. Ruházata földi szemmel takarítónőhöz vagy inkább a kiváltságosoknak fenntartott, könnyített börtön lakójához tette hasonlóvá, itt a középosztály divatos viseletéhez tartozott. Apró, kék-fehér kockás blúza és vajszínű, vállpántos nadrágja jól állt karcsú termetén, pedig semmivel sem igyekezett kitűnni az átlagemberek közül.

– Ettől függetlenül se társuljunk be az elszegényedett nemesek közé, és ne vásároljunk ezekből a rettenetes gőzlokomobilokból! Azt hiszem, a közemberek közé szólít a feladatunk, továbbra is érdemes villamossal utaznunk – dacoskodott. – Tartsunk közvetlen kapcsolatot a népesség zömével!

Végigsimította a csípőtől lefelé, kissé bőre szabott pantallót.

– Őrült bolygó ez a Gordan – mondta halkan Claudnak. – Alig használható járművekkel közlekednek, de a ruhaanyagok mindenféle szennyeződést taszítanak, és szinte sosem kell tisztítani egyiket sem.

– Különlegesen kevert technikát fejlesztettek ki a birodalomnak ebben a távoli csücskében – helyeselt a férje.

A Dombhát utcát követő szakaszon gyorsult a közlekedés, hamar megérkeztek a Szélmalompark nevű megállóhoz, és leszálltak. A nagyobb légmozgásban fürgén dolgozó malmok vitorlái most lomhán forogtak, és az országút felől húzódó bekötőúton hosszú sorban várakoztak a teherautók. Kirakodásra vártak a prüszkölő, toporzékoló bandroglánok által vontatott, gabonával megrakott társzekerekkel együtt. Innen, az ellenkező irányban pár percnyi sétára esett frissen bérelt lakásuk, érkezésük óta laktak benne.

A megálló felett, a kereszteződés minden járdájáról jól láthatóan, több száz méter magas reklám villogott a semmibe függesztve.

– Bondrabo huszonhat – olvasta a gigászi, vörös betűs feliratot Claud. Alatta a harsány szöveg villogott: Kerületi táncverseny a „Raptár Csarnokban"! A vetélkedőt a „Mi Tévénk” közvetíti.

– Bondrabo hónapban járunk – említette Luca. – Ma van harmadika.

Könnyen boldogultak a felirat megfejtésével. Indulás előtt, a Géptől, a rövid alvási memóriafeltöltés periódusában megkapták az itteni nyelv ismeretét. Így vált tökéletessé az álcájuk.

– Hogy a Sötét Kozmoszban tarthatnak táncversenyt abban a társadalomban, amelyben még soha sem hallott senki egyetlen másodpercnyi zenét? – töprengett Claud.

– Jó kérdés – nyugtázta a felesége.

Este a tévéműsorok között válogattak, és választ leltek a talányra. Az egy évvel korábbi verseny nyertes párjának produkcióját több csatorna vetítette újra.

Bár a muzsika nemcsak ennek a bolygónak, hanem az egész Robaknak hiányzott az ismeretei közül, a ritmust mégis használták. Tánc közben előre programozható ütemadó gépek monoton zörejére mozogtak kimódoltan, esetenként, valóban művészien. Földi szemmel azonban aligha nevezhetnék táncnak.

Ámulva figyelték a különleges, és a nagy magasságot kihasználó, valóban háromdimenziós balettet.

A műsort kísérő kommentárból megtudták, hogy a társadalom bázisát képező derékhadhoz, a kopaszokhoz tartozók elindulhatnak a versenyen, ezért mindig akadtak tar fejűek, akik vállalták a megmérettetést. Ezt tartották kitörési lehetőségnek. A városban, az előző évadig mindig a magasabb kaszt valamelyik párosa nyerte a döntőt, tavaly kivételesen a szegényebb réteg versenyzői győztek.

A felvételről ismételt műsorszám fekete-fehér pantomimként indult. A táncosok egyéni gravideszkáikon felemelkedtek a küzdőtér magasába, ott repkedtek, üldözték, kergették egymást. Udvarlási jelenetet adtak elő. A fiú lassan keringett a lány körül, a négy-öt méter magasban lebegő platformon; a lány pedig menekült előle. A fiú akrobatikus mutatványokkal kápráztatta partnerét és a közönséget. Fejre fordult, úgy rótta a köröket, azután szaltózott néhányat, mígnem a lány közelebb engedte magához udvarlóját. Köröztek egymással ellentétes irányban, forgolódtak, hajladoztak, majd a két légideszka egymás mellé siklott. Ekkor a fiú átszállt a lányhoz, és meglepően naturális szerelmi előjátékot adott elő partnerével.

– Ezért nálunk kitiltanák bármilyen műsorból – állapította meg Luca. – Ez annyira erkölcstelen!

Claud a fejét ingatta.

– Az erkölcs fogalma állandóan változik, és eléggé helyhez kötött. Emlékezz rá, Konrad Tergio Tarantellája mekkora botrányt kavart, pedig ehhez képest ártatlan kis balett játék, alig harminchét percben. Tíz év elteltével az újhullám mérföldkövének nevezték ki.

A műsor folytatása is szórakoztatóra sikerült, de a fáradtság hamar elaltatta figyelmüket. A sok izgalmas benyomás az addig ismeretlen világban megterhelte agyukat.

– Lesznek-e gyerekeink ebben az életünkben is? – faggatta a férjét Luca, amikor a takaró alatt átölelte.

– Szeretnéd?

– Nem tudom – vallotta be az asszony. – Ez bolond világ. Idegesítenek a dugattyús gőzgépekkel hajtott graviplánok, a fél kilométer magasságú, a fejünk fölé, a semmibe akasztott reklámtáblák, a három, egymással ellenséges kaszt szembenállása. A szoba sarkában ácsorgó, nagyképcsöves tévé igen régimódi, közben pedig űrhajókkal száguldoznak a császári központ felé. Másra számítottam.

– Én is – helyeselt Claud. – De szerintem a feladatunkhoz tartozik, hogy a magunk emberi gyarlóságait használjuk rendteremtésre ebben az őrültekházában!

– * –

Másnap reggel ellátogattak a Kerületi Könyvtárba. Az tűnt logikusnak, ha itt folytatják az ismerkedést ezzel a különös világgal. Nyilvántartásba vételkor a Géptől otthon kapott személyi kártyáikat alig ellenőrizték, úgy írták meg a felvételi lapjukat.

– Mi érdekli önöket? – kérdezte a pult mögött üldögélő vékony, fiatal külsejű nő. Kopasz fején interfész barnállott, ebből világossá lett, hogy alighanem ő a főnök. Ifjú külseje ellenére bőséggel akadhattak szakmai tapasztalatai, hiszen ha második életét éli, akkor bizonyára előmenetelként kapta a könyvtárvezetői beosztást.

– Régi dolgok után kutatunk – válaszolt Luca.

– Hivatásszerűen, vagy kedvtelésből?

Claud a fejét csóválta, nem adhatott számot tájékozatlanságukról. A bolygón eddig eltöltött tizenegy nap alig nyújtott annyit, amennyi a beilleszkedés hétköznapi szintjének minimumához éppen csak megfelelt. A várható hosszabb tartózkodási idő, a fedésben eltölteni szándékozott hetek, hónapok vagy akár évek alaposabb ismereteket követeltek a küldetés előtt kapott gépi tanulmányoktól, és a felszínesen megszerezhető információktól.

– Mire kéne nekünk hivatás? – felelte megjátszva a gőgös nemesembert. – Van miből megélnünk!

– Értem. – A fekete köpenyt viselő nőn a pökhendi megszólalás miatt nem látszott indulat. – Szívesen összeállítok önöknek egy ismeret-csomagot vadászkalandokból. Megfelel?

Luca következett a nyegleségben.

– Ph! Eddigi életeinkben nyolc bolygón vadásztunk! Kalandoztunk eleget személyesen. Megvagyunk a mások beszámolói nélkül.

A könyvtáros rendíthetetlen nyugalommal igyekezett kedvezni a vélhetően dúsgazdag főnemeseknek.

– Háborús munkák?

– Abból meg nekem van elegem! – vágta rá Claud.

Egy csoport kopaszgyerek száguldott be a helyiségbe, lármájuk a világ bármely könyvtárában dorgálást váltott volna ki.

– Csendet! – reccsent rájuk a szigorú nő.

Luca kiesett a szerepéből.

– Ugyan már! Csak gyerekek – megsimogatta az egyik szép arcú lány tar fejét. – Hogy hívnak?

A kisiskolás gyanakvás nélkül emelte rá a tekintetét.

– Ranja vagyok.

A könyvtárosnő úgy nézte a jelenetet, mintha a Maghintő szelleme hirdetne előtte ítéletet.

– Miért jöttetek? – érdeklődött Luca barátságosan.

– Karanthó néni azt ajánlotta, járjunk utána a császárság megalakulásának.

– Pont annak?

A kislány őszinte, gyermeki arccal bólogatott. Nem zaklatta fel, hogy a dús hajkoronájú főnemes egyenrangúként beszélget vele.

– Abból tartunk előadást a záróvizsgán.

Luca a pult felé fordult.

– Nyilván tele vannak a polcaik megfelelő irodalommal.

A nő szigorú szemmel nézett a kislányra.

– Várjatok sorotokra! Egyébként is… – Jelentőségteljesen félbehagyta a fegyelmezést, mindössze megemelte tekintetét a magas rangú vendégek felé.

Claud menteni akarta a helyzetet. Nem árulhatták magukról el, hogy idegen világból érkezve csupán tanult pökhendiséggel viszonyulnak az alsóbb kaszt tagjaihoz.

– Hadd lássuk, mi érdekli a kölyköket! – nyilatkozta parancsoló hangon. – Ne vitatkozzon a feleségemmel!

– Ahogy óhajtják – szabadkozott a megszeppent a nő.

A gyerekek kívánságának kielégítése után Luca visszatért saját szerepébe.

– Ugyanez érdekel bennünket! – Hangja érdesen csengett.

– Igenis! – serénykedett a megalázott nő, és kupacnyi könyvet, hang és képfelvételt rakott eléjük.

– Remélem, három hétre bármelyiket kikölcsönözhetjük – recsegte Claud.

– Természetesen – alázatoskodott az imént megfegyelmezett könyvtáros.

Félrehúzódtak az olvasósarokba, és délig átnézték az egész kupacot. A feleslegesnek tűnő könyveket, videókat visszaadták, a többit ráíratták az olvasójegyükre, és magukkal vitték.

Útközben beugrottak egy büfébe, ott megismerkedtek a Gordan ételeinek helyi változatával, majd indultak hazafelé. A csaknem egyórás út incidens nélkül telt.

A villamosról leszállva szinte a fejüket súrolta a táncverseny előző napon megismert reklámja.

– Felingerelt ez a verseny – mondta Luca.

– Ostobaságnak tartod?

– Zene nélkül? Magától értetődik! Tegnap, ahogy a verseny ismétlését néztem, a ritmikus mozgásban, itt-ott mégis művészi motívumok nyomait találtam.

Megkerülték a forgalmat irányító rendőr helyét, magasba épített, toronyszerű bódét, indultak a lakásuk felé.

– Talán foglalkozzunk vele – tépelődött Claud. – Nem a véletlen sodort ebbe a kerge városba, okkal küldött bennünket ide a Mester.

– A versenynek aligha van köze az érkezésünkhöz. A Mester azzal indított bennünket útnak, hogy míg Jessica meg Ray elvégzi otthoni feladatait, és utánunk jöhet, hozzuk el ide a zenét.

– Hátha van összefüggés. Most pont azzal küszködünk, hogy híján vagyunk a zenének, és nyomát sem találjuk.

– * –

A császárváros hétköznapjai unalmasan peregtek. Quintarann, az uralkodó sokadik megfiatalodása előtt állt, és esze ágában sem volt lemondani jövendő ifjúságáról vagy a trónjáról. Ha kihagyná a szertartást, három-négy évtized maradna az életéből, ki tudja, milyen állapotban, és a kilátások nem tetszettek neki. Thelmához, a feleségéhez kevésbé ragaszkodott, de már beletörődött, hogy a sok, ajándékba kapott élet árába beletartozik az asszony. Alig zavarták egymást szabadosságukban, a császári hitves háborítatlanul hetyeghetett szeretőivel, és Quintarann lelkifurdalás nélkül elfogadta a rangjával járó jogot, az előkelő, alkalmi, női társaság megválasztásában. Feleségével néha napokig nélkülözték egymást, azonban a hivatalos ünnepségeken, szertartásokon fegyelmezett, hűségesnek látszó társakként állták a sarat a párjuk mellett. Mindenki tudott magánéletük kanyargós útjairól, ám a talpnyalók hadát valamint az alárendelteket erősen motiválta a hallgatás célszerűsége, ezért nem firtatták a hitvesi eskü megszegését. Miért tették volna? Házastársi hűtlenségeik a birodalom hagyományos rendjéhez tartoztak, a nemesség minden tagja feljogosítottnak érezte magát a hasonló léhaságokra.

A császári titkár jelzése zavarta meg az uralkodó elmélkedését.

– Barandon szektorfelügyelő kér bebocsátást – hallatszott az asztalon álló kis kommunikátorból a titkár hangja.

– Barandon? – A császár magasra húzott szemöldökkel törte a fejét, melyik szektor felügyelője a bejelentett nemes.

– Küldje be – adta meg végül az engedélyt, és abban bízott, első látásra felismeri a kihallgatásra jelentkezőt.

Nyílt az ajtó és a Palotaszolgálat Belső Elhárításának vezetője lépett be rajta. Dús haját a huzat meglobogtatta, ujjaival beletúrt, és eligazgatta, mire a túlméretezett, tiszteletet parancsoló íróasztalig elért.

– Köszönöm, uram, hogy fogadsz – hajolt meg a harmadik életét élő nemes.

Quintarann azonnal felismerte. Pár hónapja nevezte ki a férfit a frissen létrehozott szektor élére.

– Mit kívánsz jelenteni?

A szektorfelügyelő krákogott, és belevágott.

– Azt hiszem, befejezettnek nyilváníthatom a vizsgálatot, amellyel megbíztál.

A császár megvakarta az állát.

– Segíts ki – kérte szinte szégyenkezve. – Nem ugrik be a rád bízott feladat.

Barandon szertartásosan meghajolt.

– Hűtlenséget gyanítottál Ram Vregon főtanácsos ismeretségi körében.

– Aha! – vidult fel az uralkodó. – Számolj be az eredményről! Van-e áruló a gazfickók között?

A felügyelő körülményeskedett, amikor elérkezett a jelentés lényegéhez. Nem tudhatta, milyen a viszony a császár és a meggyanúsítottak között, ezért óvatosan manőverezett. A császár reakciói néha egészen váratlanul alakultak, ha megvádolja egy jó barátját, azzal esetleg magát sodorja bajba. Az uralkodó időnként elnézett veszélyes összeesküvéseket, máskor haragra gerjedt a legkisebb, ostoba tévedésen.

– Tiltott kutatások vádjával gyanúsították őt és baráti körét.

A felügyelő jó okkal használt többes számot, így jelezte, nem ő találta ki a vizsgálatot. Nagy kockázatot jelenthet, ha magára vállalja a kételkedést, bár igazság szerint a gondolat a császár paranoiás lelkivilágában vert gyökeret. A biztonsági szolgálat, és az abból ötletszerűen leválasztott Palotaszolgálati Belső Elhárítás kizárólag a végrehajtásban kapott szerepet. Mégis! Ki tudja, mi zajlik most a sok száz évet megélt uralkodó agyában? Tisztán látja-e még a körülötte zajló eseményeket, és felméri-e a saját maga által adott utasítások következményét?

Bár az ötven évenkénti sejtregeneráció a szertartáson átesett személyek agyának biológiai állapotát fiatalkori szintre állítja vissza, nem lehet tudni, hogy szellemi képességei hanyatlanak-e. Az agyműködés ilyen mélységű kutatása a tiltott tudományok körébe tartozott. A megfiatalított emberek mindenre emlékeznek életük korábbi szakaszaiból, ez nyilvánvaló és köztudott, de az erre vonatkozó és a valós szellemi állapotokra kiterjedő vizsgálatokat általában tiltották. Nem tudhatták, rágja-e a lassú, és több életcikluson átívelő demencia a sokadik életüket élő emberek agyát.

Quintarann a császári család számára is érvényes, egykori szabályokat megváltoztatta. Trónra lépése előtt az uralkodóknak mindössze eggyel több élet járt, mint a főnemesek bármelyikének, ám a törvény átírása óta, ötvenévenként, korlátlanul megkapta a sejtregenerációt. Csak a történészek tartották nyilván uralkodói ciklusainak számát. Azt mindenki tudta, a császár és felesége sok évszázada irányítja a Robak birodalmát.

Barandon tehát logikusan gondolkodott, amikor óvatosan fogalmazott, és igyekezett közössé tenni a felelősséget a vizsgálatért. A személyes kapcsolatokkal való kellemetlen következmények mellett bajt hozhatna rá, ha teljesen magára vállalja az ötletet, hiszen a császár úgy vélhetné, beosztottja elorozza előle a megelőző jellegű védelmi intézkedés gondosságát.

– Császárom! – kezdte. – Megvizsgáltam a kérdéses személyek előéletét, baráti körét és a körben élő rokonság kapcsolatait. Lefizettem a tudóscsoport egyik tagját, így nyugodtan állíthatom, hogy a Vregon által vezetett csoport nem folytat alapjaiban tiltott tudományos kísérleteket.

Az uralkodó éberen figyelt. Esetében nevetséges a szenilitás vagy aggkori elbutulás feltételezése. Vregon nevének említésekor pillanatok alatt felvillantak előtte a gyanakvó sugallatok, amelyek nyomozás elrendelésére késztették.

– Nagyon magabiztosan állítod az ártatlanságát. A felderített kapcsolatokon kívül mire alapozod a véleményed?

Barandon zavartan köhintett.

– A csoport minden szempont szerinti, teljes ártatlanságáról valóban nem győződtem meg, uram, de ez más kérdés. Az eredeti feltevésről viszont, miszerint a tanácsos úr ismeretlen célú, engedély nélküli kísérleteket folytat, megbizonyosodtam. Azt is gyanítom, hogy ezek az engedély nélkül folytatott kutatások olyan területen zajlanak, amelyről jó lenne információval bírnunk.

– Mégis! Hogyan kísérletezhet nem kifejezetten tilos, mégis ismeretlen célokért?

– Az évezredekkel korábbi anyagok tanulmányozása alapján tudjuk, hogy időgép létrehozása amellett, hogy a valós idő összeomlását hozhatja magával, a feltételezhető időgép működtetése hatalmas energiaigénnyel jár, észrevétlen használata megoldhatatlan. Az ilyen célú kutatás nem folytatható észrevétlenül. Vregon jelenlegi kutatásai miatt nem a tilalmak elfedése érdekében lenne köteles engedélyt kérnie, hanem a beruházás mérete miatt. A felhasznált anyagi források messze meghaladják az általános, tudományos keretre szánt összeg nagyságát.

A császár elgondolkodva állt fel íróasztala mögötti székéről, és járkálni kezdett a teremben. Tett három-négy lassú kört a távolabbi falba épített panorámaablak és az asztal között.

A Császárhegy zöld lombjai és a parkok közé épített irodakomplexum látványa általában megnyugtatta, mostani zaklatottságától ezúttal nem sikerült megválnia.

– A kutatások talán éppen arra irányulnak, hogy elfogadható energiaszint mellett működtethető időgép terveit dolgozzák ki.

A szektorfelügyelő készült a folytatólagos gyanakvásra, ezért most a szerencséjének tudta be, hogy munkája során alaposan kihasznált minden elérhető módszert a teljes körű vizsgálatra.

– A lefizetett tudós véleményét minden gyanú felett álló szakértőkkel megvizsgáltattam. Egybehangzó véleményük szerint nincs az az épeszű tudós, aki elővenné az időgép őrült tervét a várható katasztrófák, az esetleges önmegsemmisítéssel járó következmények miatt. Ha mégis akadna a tudományos fokozattal rendelkezők között ilyen ostoba ember, akkor sem tudna ezzel titokban foglalkozni. Az elé kerülő nehézségek komplexek, és magányos szellemi óriások által megoldhatatlanok.

– A tanúid valóban megbízhatóak? – firtatta tovább a császár a kérdést.

– Valóban, uram. A kikérdezettek között páran ellenérzésekkel vannak, már megbocsáss, a császári udvarral szemben. Ezért embereimmel ismeretlenként férkőztünk a közelükbe. Mivel tudjuk, hogy engedelmeddel azt mondanám róluk, nem a szimpatizánsaink, a véleményük releváns, hiszen egyezik a Császári Akadémia tudósainak szavával.

Az uralkodóban némiképp csökkent a gyanakvás, de lelkéből nem tűnt el minden kétkedés.

– Az előbb azt hallottam tőled, az ártatlanságukról az elhangzottak ellenére nem győződtél meg. Mire célzol ezzel?

Barandon ismét kényes területre ért, alaposan megrágott minden szót, mielőtt megnyilatkozott álláspontjáról.

– Nem sikerült minden szempontból átvizsgálnom a csoport munkáját, elvégre nem vagyok velük egyenrangú tudós, ezért nem jutottam megnyugtató eredményre. Úgy látom, kendőzötten mégis kutatnak valami után. Nem állítom, hogy törvénytelenek az elemzéseik, mert nem találtam különleges titokra utaló jelet. Valamely ismeretlen irányba azonban mutatnak a munkáikban található állítások. Mivel elsősorban az időgép építésére utaló nyomok keresésévek foglalkoztam, csak mellékesen figyeltem egyéb lehetőségekre. Mégis bizonyos vagyok benne, szokatlan témakörben kalandoznak munkájukkal.

– Veszélyt jelenthet a munkájuk a birodalomra vagy ránk nézve?

– Ezt eddig nem sikerült kideríteni, uram. Az elődleges utasítást, a tiltott időutazás kísérletének felderítésére figyeltünk, de kötelességemnek tartottam, hogy a részeredményről, amelyik a legveszélyesebb irányt, a szigorúan tiltott kutatásokat kizárta, jelentést tegyek. Az általánosabb jellegű folytatáshoz az engedélyére van szükségem. Nem figyelhetem meg önhatalmúan a tudósokat pusztán a nehezen megszerzett, bizonytalan információk alapján.

A császár végre megállapodott az asztala mellett, de nem ült vissza aranyozott székére, úgy bólintott.

– Rendben van. Köszönöm a jelentést, az eddigi munkádat, és megbízlak a tudóscsoport további megfigyelésével. Derítsd ki, miféle rejtett tanulmányokat folytatnak az akadémia mellőzésével!

– * –

Luca és férje két napig tartó töprengés után rátalált a járható útra, és dűlőre jutottak a következő lépésekkel kapcsolatban.

– Atlantiszon, mire felnőttem, sok dologra kiokosítottak. A balett sajnos nem tartozott közéjük. Az kevés, hogy az udvari zenekar muzsikusaként gyakran bámultam a kecses mozgású fiúkat és lányokat, míg gyakoroltak.

– Tudom – felelte Claud. – Igaz. Régen történt, mégis emlékszem mindenre, amit nagyapádnál, a királyi udvarában láttam és tanultam tőled.

– Az itteni táncnak – folytatta Luca – nincs köze az igazi baletthez, mégis szórakoztató. A dallam nélkül kapott ritmus melletti akrobatikus mozgás könnyebbnek tűnik, mint a klasszikus balett rendkívül nehéz lépéseinek elsajátítása. Nézzük meg újra a felvételt a tavalyi győztes előadásáról!

Claud bólintott, és engedelmesen leült a képernyő elé.

Végre sikerült a lejátszót összekapcsolni a falon függő kijelzővel, és nem gyötörték a szemüket az ósdi, katódsugaras monitor csíkos, vibráló képével.

– Így egészen más – nyugtázta Luca a változást.

Újra lepergették a filmet.

– Most már érdekesebbnek látom, mint első alkalommal – ismerte be Claud.

– Ugye?

Luca szünetet tartott. Talán azért, mert ódzkodott férje megalapozott kritikájától.

– Induljunk azon a táncversenyen!

Claud nem fintorgott, nem forgatta a szemét, csak nézte a monitoron lefutó stáblistát.

– Alig több mint két hét maradt a versenyig – szólalt meg végül. – Elég lesz a felkészüléshez?

Luca buzgón bólogatott. Claud hitt neki.

Elküldték a nevezést, és nekiláttak a munkának.

A verseny napja sokkal hamarább rájuk köszöntött, mint ahogy észszerűnek tartották.

– Nem tudom, megfelelően felkészültünk-e? – bizonytalankodott Luca.

– Te biztosan remekül csinálsz majd mindent – nevetett rá Claud. – A magam részéről kevésbé hiszek az általam nyújtható teljesítményben.

– Nyugodt lehetsz! – szorította meg a kezét a fiatalasszony. – Ha én nem buktatlak le, akkor minden a terveink szerint alakul.

Tizennyolc induló között a tizenhatos sorszámot kapták. Órákba telt, mire rájuk került a sor.

A tavalyi győztes a szabályok értelmében nem indulhatott, kontinens-viadalra hivatalos versenyzőként most a zsűriben kapott helyet. Így is találkoztak néhány ügyes táncossal a mezőnyben.

Luca és Claud a Birodalomba való teleportálásuk előtt nemcsak személyi azonosítót kapott a Mester közreműködésével, a Gép a nevükhöz hiteles múltat épített. Elfogadhatatlan lett volna, fejüket kopaszra borotválni, pláne interfészt kapcsoltatni rá, inkább a birodalmi viszonyokhoz képest kissé elszegényedett főrendűek szerepét kapták a Robak nem túl rég meghódított birodalmának polgáraiként. A Lifernann fővároshoz tartozó peremkerület társadalmában kaptak hitelesnek látszó elhelyezést.

Amikor rájuk került sor, a műsor moderátora a főrendeknek kijáró felhajtás nélkül jelentette be őket. A látványos tiszteletadás helyett inkább a Gordan történelmét és művelődéstörténeti gyökereit méltatta pár szóval.

– A Robak csillagfürtjében a Gordan bolygó a táncművészet központja. Országunk, Lifernann pedig hiteles képzési origója kultúránk meghatározó szeletének. Most, az aréna magasában új felfedezettek következnek. Fogadják szeretettel a gravideszkákon érkező Luca és Claudron Harakot, kerületünk bátor versenyzőit!

Rangjukról, múltjukról nem ejtett szót. Köztudatba ültetett, kitalált történetük szerint háttérbe húzódó emberek, lényegében bárki számára érdektelenek. Ehhez igazodhattak a legkönnyebben, és az interfész központi hálózatán szertesugárzott életrajzuk így minimális bonyodalommal járt.

A színpad, a felette magasló térrel együtt elsötétült. Megszólalt a ritmusgép, és az eddigiekhez képest meglepő módon, nem erős fénycsóva szegeződött a táncosokra, hanem szabad szemmel láthatatlan, ibolyántúli sugárnyaláb.

Luca fluoreszkáló ruhája a különleges megvilágítástól, lilás-fehér fényben tündökölt, és minden egyéb látványt elhomályosított. Világosan látszottak tökéletes alakjának kontúrjai.

Claud jelmeze hasonlított az asszonyéra, de a ruhája kevesebb fluoreszcens festéket kapott, ezért a tekintetet inkább Luca vonzotta. A férfi haját rejtő, kopasz fejet imitáló paróka végképp eltűnt a sejtelmes derengésben, ez felelt meg az elképzelésüknek. Dús haját csak nehezen gyömöszölték be a sima fejfedő alá, erős fényben a tarkója feletti természetellenes dudor bizonyára lebuktatta volna.

Mind a ketten apró gravizert használtak. A matt feketére festett deszkán mozgó alakról bárki gondolhatta úgy, hogy szabadon úszkálnak a légtérben.

A tánc kezdetekor Luca méltóságteljesen hanyattfeküdt a levegőben, majd tett néhány úszást szimbolizáló kar és lábmozdulatot, Claud közben a csarnok távolabbi részéből haladt felé. Rövid idő után a lustán úszkáló Luca mellett feltűnt néhány, a vízpartot szimbolizáló kaporfa hologramja. A fák hajladozó ernyőjén átszűrődő fény éjszakai hangulatot adott a jelenetnek.

Claud mérsékelt tempóban, de érdeklődve közelített a láthatatlan habokon ringatózó nő irányába. A koreográfia szerint Luca hamar felfigyelt a férfira, felült, és erősen hangsúlyozott, szimbolikus mozdulatokkal mustrálta végig az érkezőt. Megigazította dús haját, aztán feje búbja feletti simogató mozdulattal jelezte, látja a másik kopasz fejét, és méltatlannak tartja a közeledést. Visszafeküdt a képzelt habokra, és lomha mozdulatokkal evezett a fák felé.

Claud látta az elutasítást, kezével bánatos mozdulatot tett az arca előtt, fejét lehorgasztotta, és lassan körözött a látszat szerint imádott nő körül. Luca serényen forgolódott, látványosan fordított hátat a férfinak. Claud az elutasítás sokadik jele után kicsit kotorászott a derekán függő apró szütyőben, majd vékony, csillogó eszközt vett elő, és ajkához illesztette.

Ebben pillanatban, ezen a bolygón soha nem tapasztalt esemény játszódott le, a történelem addigi csendes folyása zuhataghoz érkezett. Bár ez még senkiben sem tudatosult, ettől a pillanattól minden megváltozott a Gordan kultúrájában.

Halk, lefelé ereszkedő fuvolahang kelt szárnyra, majd a dallam visszatért eredeti magasságába. Kitört tíz és százezer éves némaságából, finom ívű emelkedésbe kezdett.

Az amúgy csendes teremben elhalt az utolsó köhintés, lábcsosszanás, a közönség döbbenete felülmúlhatatlan figyelmet eredményezett.

Luca az elképzelt jelenet rendjének megfelelően felemelkedett, és az egyre bátrabban szárnyaló dallam ritmusára ingatta felsőtestét.

A teremben, mintha napsütés támogatná a megszülető muzsikát, a kupola és az alatta lévő légtér lassan kivilágosodott, a dallam pedig szárnyalt egyre díszesebben, színesebben, hullámzott fel és alá, ahogy a rétek felett szabadon repkedő madarak szállnak.

Luca rövid idő múlva kíváncsian áll fel gravizerén. Láthatóan hitetlenkedett, mégis meggyőzte magát, és integetett a fuvolán játszó férfinak. Claud megértette a jelzést, sebes tempóban száguldott imádottja felé, és közben tovább cifrázta fuvoláján a dallamot. Közelébe érkezett a nőnek, letérdelt, megrázta magát, és a fejéről leröppenő, színpadi kopaszságát jelképező paróka alól kibukott saját, dús hajkoronája.

A közönség soraiból megdöbbent sóhaj vagy inkább morgás tört fel. A váratlanul egyenlővé váló két ember megindító szimbólummá alakult. A Robakban az egyenlőség a kasztokon belül sem valósult meg maradéktalanul, a kasztok között egyenesen áthághatatlan falak emelkedtek.

A továbbiakban az egyetlen szólamot adó fuvola felvételről szólt tovább. Mind a két táncos felmagasodott az alig látható deszkán, átkarolták egymást, összekapaszkodtak, pörögtek, forogtak és boldogan táncoltak a szárnyaló dallamra. A kiteljesedő fénysugarak között eltűntek mellőlük a vetített kaporfák, a környék valamennyi kelléke, nem maradt más csak az itt ismeretlen zene, és a két, egymáshoz tartozó boldog táncos.

A nézőtér bénultan figyelte az újszerű jelentéssel felruházott mozdulatokat, a legalsó kaszthoz tartozó pária váratlan felemelkedését a legfelső, uralkodó réteg soraiba. Ennél azonban sokkal több figyelmet kapott a fülbemászó, csillogóan fényes, mégis egyszerű melódia. A fuvola hangja pedig szárnyalt, repkedett, segítette a táncosok mozdulatait. Az emberekben addig ismeretlen érzések törtek fel, az érzékenyebb lelkűek meghatódtak és könnyeztek. Tánc itt még soha nem fakasztott könnyekre senkit, a zenével támogatott mozgás ellenben lenyűgözte a nézőket.

A történelmi pillanat rabul ejtette a varázslat tanúit. A szokatlan módon előadott mese belopózott a fülekbe, az agyakba és szívekbe. A táncban megfogalmazott cselekmény sugallata megragadta a nézők képzeletét. Ráéreztek a mondanivalóra, mely szerint a születésekor kopasszá tett férfi valamilyen csoda folytán hajat kapott, tehát nemesemberré lett, így elhárultak az akadályok a szerelmesek útjából. Mindenki tudta, a haj csupán jelkép, a kopaszság pedig hétköznapi opció az interfész csatlakoztatására, csakhogy ez a lényegtelen külsőség messziről elárulta bármely férfi és nő hovatartozását. Itt, a szemük láttára szűnt meg a közöttük feszülő távolság, és ezt az addig ismeretlen hang, a fuvolaszó hozta magával.

– * –

A Személyi Csatornák Hálózatán hatalmas vihart keltett a különös módon előadott, első hellyel díjazott produkció. A felvett anyag alatt a szokásnak megfelelően most is egekig magasztaló vagy sarat dobáló kommentek váltották egymást. A szegregáció hívei epét hánytak, elfogadhatatlannak nevezték a nemesek számára kiváltságot szimbolizáló hajviselet összemosását a kopaszok világával. A legfurcsább az volt, hogy nem az interfészt viselő tisztek és főtisztek vagy a legelőkelőbbek, a nemesség képviselői jártak élen a gáncsoskodásban, hanem a legalantasabbak, az egyetlen életükre, már születésükkor megbélyegzett kopaszok dühöngtek a legvérmesebben.

Az interfészen terjedő, hivatalos hálózat moderátorai inkább hallgattak. Szárazon beszámoltak a területi versenyről, de kommentek nélkül hagyták az eseményt. A császár hatalmát gyakran segítette az elhallgatás ügyes trükkje.

Elenyészően kevés vélemény jelent meg a produkciót valóban mély értelművé varázsoló tényezőről, a táncot kísérő zenéről. Claud és Luca ezt annak tulajdonította, hogy a közönség egy felfoghatatlan jelenséggel találkozott, és hiányoznak nyelvükből a fogalmak, a szavak a látott, hallott előadás leírására.

– Mintha semmibe hullana a munkánk – panaszkodott keserűen Luca.

Claud vigasztalta.

– Emlékezz rá! Egyiptomban évszázadokba került, míg az eredmény a kedvünkre alakult. Arról nem beszélve, hogy ott más módszerrel, és más körülmények között indítottuk el a változást.

– Mégis többre számítottam.

– Légy türelemmel! Meglátod, az emberek itt is, hamarosan észreveszik ezt a minőséfi változást.

– Semmi kedvem ahhoz, hogy ezen az unalmas, szomorkás bolygón évszázadokig maradjunk! – ellenkezett az asszony. – Időnk sincs annyi. Mit sem számít, hogy a külsőnk a húszas éveink végét mutatja. Éveink bár bőséggel teltek az eddigiekben, a feladatra nem használhatunk fel akármennyit. Ha több emberöltőt költünk el erre a megbízatásra, akkor pocsékoljuk az éveket, évszázadokat. Abban pedig nem lehetünk bizonyosak, hogy a Mester ad nekünk erre évszázadokat.

Claud véleménye lényegében egyezett a felesége elgondolásával.

– A Mester bízik bennünk, mi is tegyük azt! Bízzunk magunkban és persze az ő meglátásaiban! Megcsináljuk a leckét, mielőtt elérnénk az évszázados bizonyítványosztást. Egyiptomban kivártuk a fejleményeket? Később nagyobbacska időugrásunk után tapasztaltuk meg, mi született az ügyeskedésünkből.

Lucával visszaemlékeztek rá, hogy huszadik századi látogatásuk alkalmával döbbenetesen letaglózta őket Beethoven muzsikájának hatása.

– Erre most akkor sincs időnk – ellenkezett tovább Luca. – A Mester minden bizonnyal, jó okkal küldött ide, és ugyanez a jó ok hozza utánunk Rayt és Jessicát, mire otthon végeznek a dolgukkal. Közben másodlagos célunk muzsikálásra tanítani az ittenieket.

– Inkább eszköz, mint cél.

– * –

A helytartóság palotája, a Fellegvár rászolgált a nevére, borús napokon valóban ködbeveszett a palota. Ilyenkor Szerp Donell, a Gordan helytartója búskomor hangulatban bámult kifelé hivatala ablakán, és abban reménykedett, hogy a nap hamarosan szétkergeti a felhőket, amelyek alsó nyúlványai a Borostyánhegy térdre ereszkedő ormai előtt eltakarták a park kaporfáit. Donell szerette a magasba növő ernyőlugason pihentetni a tekintetét, és személyes sértésnek tartotta, ha a felhőfoszlányok lelógó fürtjei megfosztották a látványtól.

– A kávéja, herceg! – hozta be a szobába kopogtatás nélkül belépő inas a reggel első frissítőjét. A kopasz Torkal Hall külön kegyként kapta a jogot, hogy a megadott időben, kopogtatás nélkül benyithasson főnöke dolgozószobájába. A joggal együtt járt, hogy a megszólításból elhagyja a birodalmi hercegi ranghoz kötelezően előírt „megtisztelt” titulust.

– Tegye csak le! – mutatott maga elé, az íróasztalra a főúr. – Jókedvűnek látom ma reggel – mondta barátságosan az inasnak.

Torkal kis meghajlással állt meg gazdája asztalánál. Máskor a reggeli ital felszolgálása után azonnal távozik, de ha ura külön kegyben részesíti és megszólítja, nem mehet ki válasz nélkül.

– Az imént, míg a kávé lefőtt, a tegnap esti táncverseny döntőjének ismétlését néztem, az vidított fel, herceg.

– Nocsak! – Donell a kávéscsésze után nyúlt. – Végignézte a műsort?

– Még tegnap, a feleségemmel együtt.

– Tetszett?

Torkal egy pillanatig azon töprengett, mivel tesz jót saját magának. Azzal, ha bevallja, hogy egész családjával együtt örömmel nézte a viadalt, vagy jobb, ha eltitkolja örömét.

– Nem tudom – bökte ki végül diplomatikusan.

– Elárulhatja nyugodtan! – biztatta őt a herceg. – Újdonságot láttak a nézők, és az mindig érdekes.

Torkal még így sem merte őszintén elmondani a véleményét.

– Valóban különleges látványt élvezhettünk, én kicsit bizarrnak tartom.

– Igen, talán ez a helyes kifejezés – hagyta jóvá némi gondolkodás után a herceg. – Köszönöm a kávét! – bólintott a még mindig gőzölgő ital felé. – Majd csengetek, ha elviheti a csészét.

Az inas megértette a célzást, gazdája elengedi, tehát ideje távozni. Meghajolt, és hátrálva kiment. Korábban felhatalmazták rá, hogy kifelé menet az ajtó felé nézzen, de ritkán mert hátat fordítani a gazdájának.

A helytartó belekóstolt a kávéba, és a titkárnői vonalon kiszólt a külső irodába.

– Rendelje ide a biztonsági főtanácsost! Remélem, Benser figyelemmel követi ezt az aggodalomra okot adó eseményt is.

– Értettem! – felelte készségesen az ügyeletes segéderő.

Bár a biztonsági főnök sokat engedhetett meg magának, ezúttal mégsem öncélú pöffeszkedésből késlekedett órákig a megjelenéssel. Donell tudta, hogy újoncokat vizsgáztat a távoli kiképzőbázison, és a terepről nehézkes a gyors visszajutás a Fellegvárba, ezért békésen várakozott Benser érkezéséig.

– Bocsánat, megtisztelt herceg – kezdte a szabadkozást a biztonsági főnök, a herceg leintette.

– Hagyja! A dolgát végezte, tudom. Nem szívesen szakítottam meg a fontos feladat elvégzésében, de döntésre jutottam.

– Melyik ügyben? – kérdezte Benser.

– A két virtuóz táncos ügyében – tájékoztatta a helytartó. – Az egész város róluk beszél, és bemutatójukkal a családomat is elbűvölték.

Bensert nem késztette óvatosságra semmi, titkok ismerőjeként őszintén beszélhetett.

– Valóban figyelemre méltó teljesítményt nyújtottak.

– Nem vitás – hagyta jóvá a herceg. – Bűvészmutatványuk azzal a fényes, zümmögő vagy mit művelő csövecskével csakugyan komoly meglepetésként érhetett mindenkit. Én is őszintén ámultam az eszköz láttán illetve hallatán.

A biztonsági tiszt már tájékozódott az említett látványról és annak a birodalmat és a bolygó vezetését érintő minden vonatkozásáról.

– Utánanéztem, uram – jelentette a tar fejű belbiztonsági. – Az érdekes a dologban az, hogy fizikai ismereteink vonatkozásában minden megtalálható a hagyományos tananyagban. Az táncosok által fuvolának elnevezett hangszer működési elvét a gyerekeknek az általános iskolában tanítják, és mi, a tiszti állomány tagjai, az interfészünk révén pillanatok alatt bármit megtudhatunk a hangok magasságáról és azok osztályozásáról a központi adatbankból. Az igazán különös az, hogy a tudás birtokában eddig, a száz világot magában foglaló birodalomban még senkinek nem jutott eszébe a jelenség pszichikai vonatkozásának tisztázása.

A herceg felnevetett.

– Ne jöjjön elő az ősi átokkal! – tiltakozott. – Nem hiszek benne, hogy felsőbb hatalom gátolna minket néhány szórakoztató tényező feltalálásában. Ennek a zenének vagy minek a dolgát nem kenhetjük a Maghintőre, aki vagy létezik, vagy nem.

– Engedelmével én inkább arra szavaznék, hogy a Maghintő léte alaptalan legenda, de nem ezzel a mesével akartam önt szórakoztatni. A közhit által a Maghintőhöz kapcsolt csodák, varázslatok, cselekedetek a legsötétebb legendákban sem rosszak, tehát a hiedelem szerint a Maghintőt a hívők általános jótevőnek vallják. Úgy vélem, az emberek távoltartása a zenétől, mondhatnám azt, hogy a zene eltitkolása ugyancsak nem rá vallana.

– Maga, persze nem hívő – csipkelődött beosztottjával a herceg.

– Ne szégyenítsen meg, kérem, megtisztelt herceg!

A helytartó elnevette magát.

– Borúsabb a hangulata, mint az ablakon túli látvány.

Benser babonásan megkopogtatta a tizenkét éves kora óta fején viselt interfészt, és meghajolt feljebbvalója előtt.

– Nem lennék hasznára a bolygó biztonságát védve, ha babonás hiedelmek rabja lennék.

– Változatlanul élvezi a bizalmamat, Benser. Csak azt kérem, ne kopácsoljon állandóan, újonc kadét módjára a fejéhez csavarozott interfészen!

– Bocsánat, uram!

– Felejtse el! – nyugtatta meg a herceg. – Egészen más miatt aggaszt engem ez a dolog.

Benser várakozásteljesen nézett a bolygó egyeduralkodójára. Szerp Donell teljes hatáskörrel képviselte a Gordanon a császárt, a véleménye pontosan annyit ért, akár az uralkodóé.

– Nekem úgy rémlett, hogy titkos sugalmazás rejlett abban a produkcióban. A két táncos mintha mondanivalót rejtett volna a mutatvány mögé. A köznépnek szánt üzenet izgat, mert abból még bajaink születhetnek.

A biztonsági főnök intelligens emberként azonnal rájött, mire céloz a herceg.

– Egyetértek. A zárójelenet egyelőre nem járt semmiféle következménnyel, de ha az alárendelt tömegek egyszer csak fellázadnak a kopaszságuk miatt, abból társadalmi robbanás keletkezhet. Egyre többen keresnek rá a műsor felvételére. A pillanat, amelyikben az addig kopasz ember váratlanul elnyeri a főúri rangban élő nemes jelképét, a dús hajzuhatagot, sokakból válthat ki megalázottságot, dühöt és veszélyes folyamatokat indulhatnak be.

– Látom megértett – nyugtázta a helytartó Benser gondolatmenetét. – Civilizációnk alapjai rendülhetnek meg. Ha a köztudatban felbukkan a kétely, hogy a Maghintőtől kapott egyetlen élet nem a Teremtő által elrendelt törvény, és ha az önhöz hasonló tisztek kétségbe vonhatják az egyszer vagy kétszer elérhető sejtregeneráció természetességét, a főnemesek háromszor, négyszer újrakezdett életének jogosságát, abból hatalmas bajok származhatnak. Ha valaki tudatlanságból, vagy rosszakaratból, vagy bármilyen okból piszkálja ezt a rendet, az az ellenségünk lesz. Az ilyen lázadásnak semmi köze sem lenne a Gadoll ezredes által szított ribillióhoz.

– Ellenőrzés alatt tartjuk az ezredes akcióit – nyugtatta meg a helytartót Benser.

– Tudom – felelte Donell. – Pont erről beszéltem az imént. Ettől a két, semmiből felbukkanó nemestől viszont tartok. Ők ismeretlenek előttünk. Eddig nyilván a szegénységük miatt nem kerültek a látóterünkbe, de meglehet, hogy a jelentéktelenségüket csak képzeljük.

– Ráküldöm a táncra vállalkozó hercegre és hercegnőre két legjobb ügynökömet.

– Nézzen utána a múltjuknak is, hátha akad homályos folt a történetükben. Nem szeretném, ha ők határoznának a bolygó népének hangulatáról. Az különösen elborzasztana, ha minket megkerülve a császár fülébe jutna az alattomban készülő fordulat esélye. Most, persze sokat adnék érte, ha tudnám, miként vélekedik majd őkegyelmessége. A Robak jövőjére nézve sötét kilátások sejlenek fel előttem.

– * –

Luca és Claud a monitor előtt ült, és a reagálásokat böngészte. Néhányan csak írásban közölték véleményüket, de sokan vállalták arcukat, élőszóban jelentkeztek. A videóval nyilatkozók gorombaság dolgában alig jobban fogták vissza magukat azoknál, akik látszólagos inkognitójuk mögött, arctalanul, pusztán írásban lövellték rájuk a mérget.

– Az előbb láttam itt egy valóban méltatlanul alpári megnyilatkozást – Luca a kommenteket görgette fel és le. – Úgy tűnik, elveszett.

– Szerintem a központi adminisztráció törölte – vélekedett Claud. – Csoda, hogy néhányan még így is bátorságot vesznek a sértegetéshez, gorombáskodáshoz. A cenzúra a gorombaságok mellett bármit törölhet, ami szemben áll a császári hivatalnokok által engedélyezett véleménnyel, és ki tudja? Talán bírságot vagy büntetést is kiszabnak a fősodortól eltérő gondolatok miatt.

– Azt hiszem, az ellenkezés a legalsó népréteg számára a biztonsági szelep. Ez a morgás joga. Itt következmények nélkül moroghatnak, levezethetik mérgüket, és baj nélkül megúszhatják a véleménynyilvánítást.

Claud a történelmi ismeretei alapján kevésbé engedékenyen gondolt a felesleges energiák levezetését szolgáló szelepet formáló jogra.

– A cenzúra bizonyára határt szab a morgás jogának. A minősíthetetlenül otromba hangon kívül kiszűri azokat a gondolatokat is, amelyek a legcsekélyebb ellenállást kifejeznék a császári akarattal szemben.

Érdeklődve tanulmányozták a szövegmezőt, és kíváncsian hallgattak bele a piszkálódó megszólalók rövid filmecskéibe. Hatvankét másodpercnyi hozzászólásra kapott időkeretet akármelyik megszólaló.

– Miért pont hatvankét másodperc az engedélyezet keretidő? – töprengett Luca.

– Azért, mert a karórád még mindig a földi időt mutatja– somolygott Claud.

Luca lecsatolta a kommunikációs eszköznek is használt órát a csuklójáról, és nyújtotta a férjének.

– Állítsd át légy szíves!

Claud természetesnek vette a kérést. Nem a felesége dolga az óra utálatos kalibrálása. Magában persze morgott, idiótának tartotta a szerkezet programozóit. – Mintha arra törekednének, hogy a felhasználót egyre nagyobb bosszúság érje – mérgelődött magában, de elhallgatta véleményét. Ha morogni kezd, Luca még magára veszi a szemrehányást, pedig ehhez a gyarlósághoz neki nincs köze.

Claud pár perc alatt boldogult a nyakatekert menüvel, a beállítások között megtalálta a nevetségesen hangzó „Mérésszimmetria" opciót, és néhány próbálkozás után sikeresen csatlakozott a bolygó központi számítógépéről sugárzott interfész-vonalra. A központ ezután önműködő módban beállította a helyi időt, szinkronizálta a felhasználó adatait a szerverhez, és csipogással jelezte a programfutás végét.

– Hogy boldogulsz ezzel a hibbant rendszerrel? – érdeklődött a nő.

Claud nem vette el Luca kedvét azzal, hogy játéknak állítsa be az utálatos műveletet, viszont panaszkodni sem akart. A siránkozással terhet rakna a vállára, hát egykedvűen válaszolt.

– Megszoktam a programozók agyament észjárását.

Váratlanul Pirossal keretezett, személyes üzenet került eléjük.

– Ez közvetlenül nekünk szól – figyelmeztette Luca a férjét.

– Üdvözletem! – indult a szöveg. – Gratulálok a győzelmükhöz!

Luca gyorsan válaszolt.

– Köszönjük!

– Kardon Nool vagyok, Filat Grad városából, Komdorföld kontinens versenyének tavalyi győztese. Válthatnánk élőszóra? Macerás dolog az irkálás.

Luca bekapcsolta a képet és a hangot.

– Itt vagyunk.

– Megtisztel, hercegnő – felelt hálás hangon a nőies külsejű, mégis férfias hangú táncbajnok.

– Nem vagyok hercegnő – tiltakozott önkéntelenül Luca.

– Hogyne lennél az? – kérdezte halkan Claud. – A rangod kötelez. És az itteniekkel ellentétben tényleg az vagy.

Az asszony meglepetten akadt meg a beszélgetésben, aztán észbekapott.

– Nyugodtan szólítson a nevemen! Nem a rangunk miatt nyertünk a területi versenyen. Felesleges hivataloskodnunk, Luca Haraknak hívnak, és nem tartok igényt a teljes nevemre. Nevezzen Lucának, a férjem neve Claudron, őt elegendő a rövidebben hangzó Claud formában szólítani.

A képernyőről látták, hogy a hívó fél a zavarával küzd, majd túlteszi magát a szokatlan megpróbáltatáson.

– Igazán megtisztelő – fejezte ki háláját Kardon. – Nekem rendkívüli módon tetszett a produkciójuk, és emiatt zavarom önöket.

Váratlanul vörösbe borult a képernyő, és felirat jelent meg rajta. „Figyelmeztetés!"

Pár másodpercig az erőszakos látvány uralta a beszélgetést, mert amíg a rövid üzenet fennmaradt a monitoron, nem szólhattak egymáshoz. Öt másodperc elteltével a háttér színe visszaváltott világoskékre, és egy „Adminisztrátor" feliratú táblácska mögött ülő, interfészt viselő, szigorú tekintetű férfi lett látható.

– Kardon Nool! Felszólítom, hogy fejezze be a hercegi pár inzultálását!

Döbbenten nézték a képernyőt.

Claud jutott először szóhoz.

– Szó sincs inzultusról! – tiltakozott éles hangon.

– A kopaszok előzmények nélkül nem szólíthatnak meg egy főrendet.

Luca sem hagyhatta szó nélkül, felcsattant.

– Az előzményeket azzal teremtettük meg, hogy kiálltunk a versenyre! – Az asszony hangja fokozatosan keményedett, végül elkapta az indulat, és a Robak társadalmának igazi, született főrangú tagjai által használt rideg stílusra váltott. – Azonnal lépjen ki a vonalból!

A fején interfészt viselő cenzor hangjában enyhe sértődéssel válaszolt.

– Ahogy kívánja, hercegnő!

Az adminisztrátor duzzogó ábrázata eltűnt előlük, és visszakapták a hívó féltől érkező képet.

– Köszönöm, hercegnő! – hálálkodott zavartan Kardon.

– Ismétlem – felelte Luca megenyhült, fegyelmezett hangon. – Van nevem, szólítson azon.

Az ismeretlen arcán megnőtt a zavar.

– Mégis! Önnek ez a rangja.

Claud szólt közbe.

– Sokkal jobban hozzátartozik a rang, mint ön gondolná, de éppen ezért, ha a feleségem lemond a tiszteletteljes megszólításról, azt több joggal teszi, mint bárki ezen a bolygón.

– Fogadjon szót, Kardon!

A hívó fél nagyot nyelt, és csendesen belegyezett a szokatlan kívánságba.

– Értem, és köszönöm!

Luca elmosolyodott a közjáték után.

– Kérem, árulja el, miben segíthetek?

A Robak társadalmában szokatlanul könnyed stílus feszélyezte Kardont.

– Önök a táncukkal előadott gondolatot most meggyőzően igazolják. Úgy beszélnek velem, mint egyenrangúval, és ez szokatlan. Ez még az anekdotákban vagy mesékben is valószínűtlen, pedig bolygónk népessége erősen különbözik a Robak átlagos lakosságától.

– Különbözik? – értetlenkedett Luca.

– Felesleges önöknek történelemórát tartanom, nyilván mindent tudnak a múltról. Inkább rátérnék arra, miért keresem önöket.

– Hallgatjuk – egyezett bele az asszony, pedig arra gondolt, örömmel hallgatná, ha a történelemnek pont erről a momentumáról mesélne a hívó.

– Mint említettem, tetszett a táncuk. Megtisztelőnek érezném, ha összemérhetnénk a tudásunkat egy viadalon. Ha nincs ellenükre, kihívnám önöket táncpárbajra.