KATE STEWART

THE RAVENHOOD

FALKA

A mű eredeti címe: The Ravenhood Trilogy 1 - Flock

Fordította: Márton Andrea

Copyright © Kate Stewart, 2020

Hungarian Translation © Márton Andrea 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635801817

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ajánlom ezt a könyvet fivéremnek, Tommynak, aki bátran kritizál, akárki is van körülötte. Köszönöm, hogy megtanítottad nekem, hogy szabad kételkedni, de nem szabad túlságosan mélyre merülni benne. Minden szeretetem és tiszteletem a tiéd, kisöcsém!

„A mondabeli tövismadár csak egyetlenegyszer énekel életében, de akkor szebben, mint a föld bármilyen más teremtménye. Ahogy elhagyja fészkét, egy tövises fát keres, és nem nyugszik, amíg rá nem talál. Akkor az ádáz ágak között rázendít dalára, és fölnyársalja magát a leghosszabb, leghegyesebb tövisre. Haldokolva fölébe emelkedik önmaga szenvedésének, hogy túltrillázza még a pacsirtát, a csalogányt is. Egyetlen csodálatos dal, az élete árán. De akkor az egész világ elnémul, őt hallgatja, és Isten mosolyog az égben. Mert a legeslegjobbnak mindig fájdalom az ára… Legalábbis a monda szerint.”{1}

Colleen McCullough: Tövismadarak

PROLÓGUS

MOST

Egyfajta betegségben szenvedek gyermekkorom óta.

Hadd pontosítsak! Abban a hitben nőttem fel, hogy egy igazi szerelemhez mártírnak kell lenni, vagy hatalmas áldozatot kell hozni ahhoz, hogy érdemes légy a szerelemre.

Kedvenc könyveim, szerelmes dalaim, filmjeim mind-mind mély nyomot hagytak bennem; jóval azután is szomorú voltam, miután becsuktam a könyvet, elhalt a zene vagy lefutott a vége főcím.

Emiatt elhittem ezt, mert elhitettem magammal, és a létező legmazochistább romantikus szívű lettem, aminek eredménye a betegségem lett.

Amikor megéltem ezt a történetet, a saját, züllött tündérmesémet, akkor mindezt még nem tudtam, mert fiatal voltam és naiv. Megadtam magamat a kísértésnek, etettem azt a gyilkos szörnyeteget, amely minden csapással, minden ütéssel, minden csattanással egyre éhesebb lett.

Ebben különbözik a fikció és a valóság. Nem tudjuk újra átélni saját szerelmi történetünket, mert mire rájövünk, hogy átéljük, már véget is ér. Legalábbis velem ez történt.

Ennyi év után meg vagyok győződve arról, hogy saját akaratomból született a saját történetem a beteges lelkületem miatt.

És mindenki megkapta érte a büntetését.

Ezért vagyok itt – táplálkozni, gyászolni, és talán meggyógyítani a betegségemet. Minden itt kezdődött, és mindennek itt kell véget vetnem.

Ez a hely most már kísértetváros… ez a hely kísért engem, mert ez a hely hozott létre. Néhány héttel a tizenkilencedik születésnapom előtt anyám elküldött apámhoz, hogy lakjak nála – holott korábban apámmal csak néhány nyarat töltöttem együtt, még kisebb koromban. Miután megérkeztem, gyorsan rájöttem, hogy apám biológiai kötelességtudata nemigen változott, és ugyanazokat a szabályokat követeli meg tőlem, mint amikor kicsi voltam – hogy ritkán lásson és soha ne halljon rólam semmit.
A legszigorúbb erkölcsök szerint kellett élnem, és kiválóan teljesítenem az iskolában, miközben apám életfelfogásának is meg kellett felelnem.

Az ezután következő hónapokban, apám királyságának foglyaként, természetesen ennek az ellenkezőjét tettem
– tönkretettem magamat, és még több foltot ejtettem apám nevén.

Akkoriban semmit nem bántam meg – legalábbis azzal kapcsolatban, ami apámmal függött össze. Csak akkor, amikor kénytelen voltam szembenézni a következményekkel.

Most, huszonhat évesen, még mindig a következményeket nyögöm.

Egyértelmű számomra, hogy sosem fogok túlnőni Triple Fallson, sosem fogom magam mögött hagyni az ott töltött időt. Miután éveken át harcoltam az érzéssel, végül erre a következtetésre jutottam. Most már más ember vagyok, de már akkor is más ember voltam, mielőtt eljöttem onnan. Mindazok után, ami történt, feltett szándékom volt elhagyni a várost, úgy, hogy többé nem térek vissza. Azonban a dühítő igazság az, hogy sosem leszek képes túllépni a történteken. Ezért jöttem vissza. Hogy megbékéljek sorsommal.

Többé nem tudom figyelmen kívül hagyni a mellkasomban dobogó szerv vad követelődzését, sem tudatalattim kínzó piszkálását. Soha nem leszek képes elengedni a múltat, sosem leszek képes hátrahagyni, bármennyire is szeretném.

Az autó kanyarog az utakon, én pedig leengedem az ablakot, örülök a hidegnek. Muszáj lezsibbasztanom magamat. Mióta kiértem az autópályára, az agyamban olyan emlékek kavarognak, melyeket a menekülésem óta napközben mindig megpróbáltam elnyomni.

Az álmaim egyszerűen nem eresztenek, ezek az álmok továbbra is hadjáratot folytatnak ellenem a fejemben.
A veszteség darabokra tépi a szívemet, és arra kényszerít, hogy újra és újra, borzalmas körforgásban átéljem a legnehezebb pillanatokat.

Éveken át próbáltam meggyőzni magamat arról, hogy a szerelem után is létezik élet. Igen, talán létezik mások számára, de az élet velem nem bánt ilyen kesztyűs kézzel.

Nem akarok többé úgy tenni, mintha lényem legnagyobb részét nem hagytam volna ott, azok között a hegyek és dombok között, a hatalmas erdő fái között, melyek megőrzik titkaimat.

Még így is, hogy a hideg szél az arcomba vág, érzem a nap melegét. Még mindig érzem, ahogy a férfitest elállja előlem a fényt, érzem azt a szurkáló bizonyosságot, amikor először megérintett, és az érintése nyomán a libabőrt.

Még mindig érzem őket, nyári szerelmeimet.

Mindannyian hibásak vagyunk azért, ami történt, és mindannyian vezeklünk érte. Gondatlanok és nemtörődömök voltunk, azt hittük, a fiatalsággal együtt jár a legyőzhetetlenség, ami mentesít minket a bűneink alól, és mégis, megfizettük az árát.

A hópelyhek lassan kavarognak a szélvédő felé, megülnek a fákon és a földeken, ahogy kihajtok az autópályáról. A kocsikerék csikorog a kavicson, amitől a szívem a torkomban dobog, és remegni kezd a kezem. Elhaladok az utat szegélyező végtelen örökzöldek mellett, miközben győzködöm magam, hogy a múltammal történő szembenézés az első lépés afelé, hogy szembeszálljak mindazzal, ami évek óta gyötör. Nem maradt más számomra, mint az, hogy a saját magam építette börtönben kucorogjak. Eldöntöttem, hogy szembenézek azzal, ami a legvégső, a legbénítóbb: az igazsággal.

A legtöbben áldásnak tekintik a mindent felemésztő szerelmet, de én átoknak érzem, átoknak, mely sosem szűnik meg. Sosem élek át többé olyan szerelmet, amilyet annak idején. És nem is akarok. Képtelen vagyok rá. Még mindig attól szenvedek.

Kétségtelen, hogy részemről ez volt. Szerelem.

Miféle más erő lehet ilyen hatalmas? Milyen más érzés sodorhat az őrültséget súroló függőségbe? Hogy olyasmiket tegyünk, amiket én tettem? És most ebben a kísértethistóriában kell élnem, a saját emlékeimben.

Annak ellenére, hogy megéreztem a veszélyt, megadtam magam neki.

Egyetlen figyelmeztetést sem voltam hajlandó megfogadni. Önként és dalolva estem fogságba. Hagytam, hogy a szerelem uralkodjon fölöttem és tönkretegyen. Tágra nyílt szemmel játszottam a szerepemet, és addig kísértettem
a sorsot, míg az végül beteljesült.

Sosem fogok tudni megszabadulni tőle.

Megállok a város szélén az első zöld lámpánál, és fejemet a kormányra hajtva mélyeket lélegzem, hogy megnyugodjak. Gyűlölöm a gondolatot, hogy még mindig tehetetlen vagyok azon érzelmekkel szemben, melyeket ez az út felkavart bennem, még így is, hogy az a nő vagyok, akivé váltam.

Kifújom a levegőt, hátrapillantok a táskára, amit alig néhány órája, a döntésem után hajítottam a hátsó ülésre. Forgatom ujjamon az eljegyzési gyűrűmet, miközben ismét megrohan a bűntudat. Abban a pillanatban, amikor szakítottam, az éveken át dédelgetett, jövőre vonatkozó terveim porrá omlottak. Ő nem volt hajlandó magával vinni a gyűrűt, és most le kell vennem. Keményen szorul az ujjamra, akár egy hazugság. Az itt töltött időm újabb áldozatot követelt, még egyet a többi mellett.

Olyan ember jegyese voltam, aki képes állni adott szavát, aki megérdemli a feltétel nélküli szerelmet és az elköteleződést – egy melegszívű, lánglelkű férfié voltam. És sosem voltam tisztességes vele szemben. Sosem tudnám úgy szeretni, ahogy egy feleségnek szeretnie kell a férjét.

Vigaszdíj volt, és az, hogy igent mondtam neki, azt jelentette, hogy végre gyökeret eresztek. Amikor lemondtam a közelgő esküvőt, egyetlen pillantást vetettem az arcára, és tudtam, hogy megsemmisítettem az igazsággal.

Az igazsággal, miszerint másvalakihez tartozom. Hogy bármi is maradt a szívemből, a testemből és a lelkemből, az egy olyan férfié, aki hallani sem akar rólam.

A vőlegényem arcára kiülő gyötrelem sodort el ahhoz a ponthoz, ahol megtörtem. Nekem ajándékozta a szerelmét, az odaadását, én pedig eldobtam. Azt tettem vele, amit velem tettek. Azzal, hogy nem engedelmeskedtem a szívemnek, a gazdámnak és a szörnyetegemnek, elveszítettem Collint.

Percekkel azután, hogy mindkettőnket felszabadítottam, összecsomagoltam, és elindultam, hogy tovább bűnhődjek. Egész éjszaka vezettem, tudtam, hogy nem érdekel, hány óra, egyáltalán nem számít. Senki nem vár rám.

Több mint hat év telt el, és ismét ott vagyok, ahonnan elindultam. Visszatérek abba az életbe, amiből elmenekültem. Kavarognak az érzéseim, miközben azzal győzködöm magam, hogy nem volt hiba elhagyni Collint – pusztán szükséges rossz volt, hogy megszabadíthassam őt saját hazugságaimtól. Ártottam neki azzal, hogy olyasmiket ígértem, amiket nem tudnék betartani, és semmiképpen nem tehetek több felelőtlen ígéretet –, hogy mellette leszek jóban-rosszban, egészségben és betegségben –, mert nem mondtam el neki, hogy miféle betegség kínoz.

Sosem meséltem el neki, hogy miként hagytam azt, hogy használjanak, tönkretegyenek és időnként a romlottságig lealacsonyítsanak… És hogy minden másodpercét élveztem. Sosem mondtam el a vőlegényemnek, hogy miként véreztettem ki a szívemet – mi több, éheztettem ki – addig a pontig, amíg kénytelen volt egy olyan távoli ritmust felvenni, mely csak egy másik szív dobogásával volt összhangban. Mindeközben megsemmisítettem annak a lehetőségét, hogy felismerjem és elfogadjam azt a szerelmet, ami gyógyít, nem pedig tönkretesz. Életem során nem ismertem és nem vágytam más szerelmet, mint azt, ami betegen tart – beteges vágyakozásban, beteges kéjben, beteges kívánásban, beteges gyászban. Azt a torz szerelmet akartam, ami hegeket és megcsonkított szívet hagy maga után.

Ha nem gyászolhatok annyit, hogy meggyógyítsam magamat az ott töltött időm során, akkor beteg maradok. Ez lesz az átkom.

Lehet, hogy számomra sosem következik el a boldog vég, mert elszalasztottam az esélyét, mivel csak a sötét színeket vagyok képes észrevenni. Ezt szoktam meg, mert az alatt az egy év alatt, amely során megszabadultam a gátlásaimtól, reagáltam az elutasításra és a fájdalomra, elveszítettem mindenféle erkölcsi érzéket.

Vannak dolgok, amiket nem lehet hangosan kimondani. A tiszteletet parancsoló nők az ilyen vallomásoknak sosem adhatnának hangot. Sohasem.

De itt az ideje vallanom, nem csupán magamnak, hanem másoknak is – be kell ismernem, hogy amiatt akadályoztam meg egy normális és egészséges párkapcsolat létrejöttét, mert olyan vagyok, amilyen, és azok a férfiak, akik alakítottak engem, olyanok, amilyenek.

Ezen a ponton csupán szeretnék megbékélni azzal, aki vagyok, bármi is lesz a vége.

Ebben az egészben nem az a legnehezebb, hogy összetörtem a vőlegényem szívét, hanem a tudat, hogy az egyetlen férfi, akihez a szívem valaha is hűséges volt, soha nem lehet az enyém.

Ahogy újabb érzelmek bukkannak felszínre, felindulás vesz rajtam erőt. Még mindig érzem az illatát, érzem, milyen volt, ahogy betöltötte a testemet, érzem ondója sós ízét, látom félig lehunyt szemében a kielégülést. Még mindig érzem azt, ami akkor fogott el, amikor összenéztünk, hallom komor nevetését, érzem, ahogy érintésétől önmagammá válok.

Minél beljebb érek a városba, annál több emlék rohan meg. Egyik éles szilánk a másik után szakad le eltökéltségemről, miszerint végre szembenézek mindazzal, ami kísért. Mert van némi fogalmam arról, milyen is az igazi vég, és többé nem menekülhetek előle.

Talán nem lesz gyógyír, nincs továbblépés, de ideje elrendezni a befejezetlen ügyeket.

Kezdődjön a kísértetvadászat!

ELSŐ FEJEZET

AKKOR

Ahogy odakanyarodok a hatalmas vaskapu elé, beütöm a kódot, amit Roman megadott, és tátott szájjal bámulom az elém táruló, hatalmas kúriát. Ameddig a szem ellát, ragyogó zöld pázsit húzódik, a távolban pedig fák veszik körül az óriási épületet. Minél közelebb érek, annál inkább betolakodónak érzem magam. A palota balján négy autót befogadó garázst alakítottak ki – nem veszem igénybe, inkább a veranda aljánál állok meg, a kör alakú feljárón.

Miután kiszállok, kinyújtóztatom a lábamat. Az autóút nem volt hosszú, de minden egyes megtett kilométerrel egyre nehezebbek lettek a végtagjaim. Ezen a helyen semmi hívogató nincsen, eltekintve attól a földterülettől, amin elhelyezkedik, és szinte érezni a pénz szagát.

Lábammal behúzom magam mögött az ajtót, és körülnézek az előtérben, ahol magányos asztal álldogál nagy, üres vázával, aminek az árából nagyjából egy kocsit lehetne venni. Jobboldalt kanyarog a főlépcső, balra pedig az étkező található. Úgy döntök, nem indulok el egyedül körülnézni, hanem telefonomat a vállam gödrébe szorítva felkaptatok az emeletre. Christy a második csörgésre felveszi.

– Szia, csajszi, megérkeztem!

– Baromság az egész – üdvözöl Christy, én pedig belépek kijelölt „cellámba”, és körülnézek. A szobában hófehér baldachinos ágy áll, amit apám hozatott, hozzá illő fésülködőasztallal, éjjeliszekrénnyel és komóddal. A berendezés visszafogott ízlésről tanúskodik, ami egyáltalán nem jellemző rám. Ez persze nem meglepő. Apám nem ismer engem.

– Csak jövő őszig.

– Az egy év, Cecelia, egy egész év. Ez az utolsó nyarunk az egyetem előtt, és anyukád úgy dönt, hogy szabadságolja magát egy kicsit?

Nem ez a teljes igazság, de anyám kedvéért ezt mondtam Christynek, mert még mindig nem tudom, mit áruljak el neki. A szomorú igazság az, hogy anyámnak nagyon súlyos idegösszeomlása volt, ami miatt elveszítette az állását, és már nem is tudja fizetni a számlákat. A pasija felajánlotta, hogy lakjon nála – a lényeg az, hogy csak anyám, a fattyú lánya nem. Anyámmal mindig jóban voltunk, de olyan állapotban van, hogy már én sem ismerem meg. Annak ellenére, hogy mindig is tisztességes lánya próbáltam lenni, anyám hónapokkal ezelőtt teljesen magába fordult, éjjel-nappal White Russiant vedelt, heteken át, míg végül egy nap már nem kelt fel az ágyból. A napi italadag kergetésében egyszerűen nem gondoskodott többé rólam. Bár megpróbáltam, kétségbeesetten, erőszakosan próbáltam kiszedni belőle az okot, válaszokat kikényszeríteni, amiket nem kaptam meg, fogalmam sem volt, hogyan segítsek, így nem kritizáltam őt amiatt, hogy elfogadta apám ajánlatát és feltételekhez kötött lakhatási ötletét.

Rémisztő volt végignézni anyám szétesését, olyan állapotba jutott, hogy nem akartam, hogy valaha is nélkülözzön, főleg úgy, hogy éveken át volt egyedülálló anya. Mivel egyre nehezebb helyzetbe kerültünk, megkértem apámat, hogy ideiglenesen hosszabbítsa meg a gyerektartást, bár a havonta hiánytalanul és pontosan küldött pénz számára csepp volt a tengerben – nagyjából annyi, amennyibe egy méretre készített öltöny került neki. Apám nem volt hajlandó erre, és nem sokkal az érettségim előtt írta alá az utolsó csekkjét. Olyan volt, mintha anyám utolsó fizetését utalta volna ki, mintha az alkalmazottja lenne.

Legvadabb álmaimban sem tudtam elképzelni, hogyan jöhettek össze, vagy hogyan lehetséges az, hogy ők nemzettek engem, mert ennek a két embernek nem lett volna szabad szaporodni. Olyanok voltak, mint a tűz és a víz. Anyám szabad lélek volt (legalábbis nem sokkal ezelőttig) számos fogyatékossággal, apám viszont konzervatív ember, aki roppant kritikus mindenkivel szemben, és szinte katonás fegyelmet követel meg. Úgy emlékszem, apám időbeosztása óramű-pontosságú, és ritkán változik. Felkel, edz, megeszik egy fél grépfrútot, majd elmegy dolgozni, és napnyugtáig elő sem kerül. Kiskoromban azért annyi kilengést megengedett magának, hogy egy hosszú nap után legurított pár pohár gint. Diszkréciója miatt összesen ennyi ismeretem van a magánéletéről, a többit meg tudom nézni a neten. A cég, amit vezet, az ország ötszáz legnagyobb bevételű vállalatának listáján szerepel; régebben vegyi anyagokat gyártott, mostanában azonban az elektronikai bizniszben utazik. Apám irodája alig egy órára van innen, Charlotte-ban, a fő gyárterület pedig itt, Triple Fallsban. Biztos vagyok benne, hogy azért építtette ide, mert itt nőtt fel, és minden kétséget kizáróan nagy élvezetet lel abban, hogy egykori osztálytársai orra alá dörgöli sikerét – közülük jó néhányan neki dolgoznak.

Én is az egyik alkalmazottja vagyok, aki holnap kezd.
Az én nevemen nincs vagyonkezelői alap – legalábbis ez volt a helyzet azokban az években, melyeket anyámmal töltöttem a bérelt, lelakott házunkban. A huszadik születésnapomon örökölni fogok egy nagyobb részvénycsomagot a cégnél egy csinos összeggel együtt, és tudom, hogy azért találták ki ezt a dátumot, mert apám nem akarta, hogy anyám a pénz közelébe kerüljön. Egyértelmű volt, hogy ez a bosszúja. Tegyük hozzá, hogy apám az évek során a puszta minimumot nyújtotta: anyát a tápláléklánca legalsó szintjén tartotta, jelezve, hogy többé semmiféle érzelemmel nem viseltetik iránta.

Rövid ideig megismertem a szegénység mindkét arcát, mivel anyám és apám életstílusa, mondhatni, ég és föld volt. Hogy szembeszálljak apám akaratával, átveszem majd a részvényeket és a pénzt, de egyetlen kívánságának sem fogok eleget tenni. Attól a pillanattól, hogy ezt megengedhetem magamnak, anyám többé nem fog dolgozni. Még ha sikeres is leszek, eltökéltem, hogy eltartom magam, miközben rettegek, hogy ez nem fog sikerülni, és az, hogy mindent kockára teszek, végül anyámra fog visszaütni – ez hozott ide. Azonban ahhoz, hogy kivitelezzem a tervemet, úgy kell tennem, mintha teljesíteném apám minden kívánságát – azt is, hogy „legyek elég figyelmes és tisztelettudó ahhoz, hogy kitanuljam a szakmát, még akkor is, ha az alapoknál kell kezdeni”.

A legnehezebb az lesz, hogy fékezzem magam, és ne szóljak be apámnak. Azóta gyűlölöm, hogy tudom, mindkettőnket megkímélhetett volna ettől a kínos évtől, ha megerőlteti magát, és emberként bánik azzal a nővel, aki helyette is ellátta a szülői feladatokat.

Tulajdonképpen nem gyűlölöm apámat, de nem értem meg sem őt, sem kérlelhetetlen kegyetlenségét, soha nem is fogom. Nem azzal fogom tölteni az elkövetkezendő egy évet, hogy megpróbáljam kiismerni őt. Minden felőle érkező kommunikáció kötelességtudástól és kapkodástól bűzlik. Világéletében családfenntartó volt, nem pedig édesapa. Tisztelem benne, hogy keményen dolgozik, és sikeres, de egyáltalán nem értem, hogyan hiányozhat belőle az empátia szikrája is, és miért olyan hűvös a személyisége.

– Majd hazamegyek, amikor tudok – ígérem Christynek, bár nem sejtem, hogy időbeosztásom miatt beválthatom-e az ígéretemet.

– Én is meglátogatlak majd.

Kinyitom a komód felső fiókját, és belehajítok néhány bugyit és zoknit.

– Mielőtt elindulnál, derítsük ki, mit érez a Sötét Úr azzal kapcsolatban, hogy elfoglalod az egyik vendégszobát, jó?

– Majd anya kártyájával kiveszek egy szállodai szobát. Apád meg rohadjon meg!

Felnevetek, a hang furán hat a hatalmas szobában.

– Ma egyáltalán nem érzel együtt a szüleimmel.

– Imádom anyukádat, de nem értem. Talán át kéne ugranom meglátogatni.

– Összeköltözött Timothyval.

– Tényleg? Mikor?

– Tegnap. Adj neki egy kis időt, hadd rendezkedjen be!

– Oké. – Christy egy ideig hallgat, és csak utána szólal meg. – Ezt miért csak most mondod? Tudtam, hogy mostanában gázosak a dolgok, de mégis mi folyik itt?

– Őszintén szólva nem tudom – sóhajtok fel, és megadom magam a lassan bennem szétáradó dühnek. Nem szokásom bármit is eltitkolni Christy elől. – Anya nehéz időszakon megy át. Timothy rendes pasi, biztosan gondját viseli majd.

– De azt nem engedi, hogy te is odaköltözz!

– Tulajdonképpen felnőtt vagyok, és Timothy lakása nem túl nagy.

– Még mindig szeretném tudni, hogy anyukád miért egyezett bele abba, hogy most lakj apádnál!

– Már mondtam, egy éven át kell dolgoznom a gyárban, hogy utána segíthessek anyának anyagilag. Az egyetemen nem akarok érte aggódni.

– Nem a te dolgod gondoskodni.

– Tudom.

– Nem te vagy a szülő.

– Mindketten tudjuk, hogy én vagyok az. És ha visszatérek, te meg én ott folytatjuk a terveinket, ahol abbahagytuk.

Meglepetés volt, hogy apám belement, néhány szemeszter erejéig itt járjak állami egyetemre, és ne halasszak egy évet, hogy egy elfogadhatóbb iskolában kezdjem meg egyetemi tanulmányaimat. Ez az ő pénze, és mivel a taníttatásomat kizárólag ő fizeti, ezért a megbeszélések során ez a kis győzelem elárulta, hogy apám kész kompromisszumot kötni azért, hogy úgy alakuljanak a dolgok, ahogyan ő szeretné – ez egyébként merőben szokatlan irányító személyiségétől.

Körülnézek a szobában.

– Tizenegy éves korom óta egy napnál többet nem töltöttem vele, és nyáron sem voltam itt sokkal többet.

– De miért?

– Mindig közbejött neki valami. Azt állította, hogy a tengerentúli útjai és a cég fejlődése miatt nem tudott időnként hetekig, hónapokig gondoskodni rólam. Az igazság az, hogy megjött a menzeszem, megnőtt a cicim, kamaszodtam, amivel ő nem tudott mit kezdeni. Azt hiszem, Roman semmitől nem fél jobban, mint attól, hogy igazi szülő legyen.

– Fura, hogy apádat a keresztnevén szólítod.

– Szemtől szembe nem. Amikor itt vagyok, „uram”-nak hívom.

– Sosem beszélsz róla.

– Mert nem ismerem.

– És mikor kezdesz a munkahelyen?

– A műszakom háromtól tizenegyig tart, de holnap lesz az eligazítás.

– Hívj fel, ha végeztél! Most hagylak kicsomagolni.

Amikor letesszük, döbbenek rá, hogy rám szakad a szoba és a ház csendje, és tökéletesen egyedül maradok. Roman még arra sem volt képes, hogy itt találkozzon velem, és segítsen berendezkedni.

– Cee? – Christy hangjában épp annyi bizonytalanság van, amennyit én magam is érzek.

– Öö, basszus! Oké, most már élvezem.

Kinyitom a saját teraszra vezető szárnyas ajtót, és lebámulok a makulátlan pázsitra. A távolban nem látni mást, csak a gyémánt alakban elnyúló zöld füvet. Mögötte sűrű erdő van, amely egy mobiltelefon-tornyot vesz körül.
A házhoz közel szépen karbantartott kert található, melyről csak úgy sugárzik a déli bujaság. Lilaakác kúszik fel a szoborszerű szökőkutak fölött elnyúló lugasokra, az itt-ott látható kerítéselemekre sövény borul, melyeket szépen nyírt lonc tarkít. A sokféle virág illata eléri az orromat, némán üdvözöl. A gondosan nyírt kertben stratégiai pontokon ravaszul elhelyezett, kényelmes fotelek találhatók, úgy döntök, ott fogok olvasni. A nagy, csillogó medence hívogatónak tűnik, főleg a nyári forróságban, de túlzott lazaság lenne a palota új lakójaként személyes használatra igénybe venni.

– Egek, de fura ez!

– Minden rendben lesz.

Christy halk hangja felzaklat, és mindketten bizonytalanok vagyunk, amitől még mélyebbre kúszik bennem a félelem.

– Remélem is.

– Alig egy év múlva otthon leszel. Majdnem tizenkilenc éves vagy, Cee – ha nem tetszik, jogodban áll elmenni.

– Ez igaz. – Valóban ez az igazság, de a Romannel kötött egyezségemre ez nem teljesen igaz. Ha mégsem vagyok hajlandó a gyárban dolgozni, elveszítek egy kisebb vagyont, mellyel semmissé tehetném anyám adósságát, és élete végéig kényelmet biztosíthatnék neki. Ezt nem tehetem meg vele, és nem is fogom megtenni. Anyám mostanáig hülyére dolgozta magát, hogy rólam gondoskodjon.

Christy megérti tétovázásom.

– Ez nem a te dolgod. Anyád feladata lett volna felnevelni téged, Cee. Ez a szülő kötelessége, és nem kellene azt érezned, hogy köteles vagy visszafizetni neki!

Igaz, tudom, de ahogy végignézek Roman élettelen palotáján, úgy érzem, még soha nem hiányzott ennyire az anyám. Talán apám bánásmódja és az eltávolodás miatt érzek ilyen hálát anyám iránt. Bárhogy is, szeretnék gondoskodni róla.

– Tudom, hogy anya szeret engem – mondom inkább magamnak, semmint Christynek. A közös éveink után az, hogy anya eltávolodott tőlem és az élettől, kegyetlen és zavarba ejtő meglepetés volt.

– Nézd, én nem hibáztatnálak, ha felszabadulnál a nyomásuk alól! Nagyon kedvelem anyukádat, meg minden, de ezen a ponton mindkét szülőd teljesen hasznavehetetlen.

– Roman elviselhető, szigorú, de néhány nyarat kibírtunk már együtt. Vagyis néhány nyáron sikeresen elkerültük egymást. Nem kapcsolódni akarok, hanem túlélni. Ez a hely olyan… rideg.

– Még sosem voltál ott?

– Nem, ebben a házban nem. Apám azután építtette, hogy már nem jártam ide nyaranta. Azt hiszem, nagyrészt a lakásában él, Charlotte-ban. – A hálószobám ajtajától alig két méterre másik ajtó nyílik. Kinyitom, és megkönnyebbülten látom, hogy vendégszoba. Balra, a lépcső tetején a félemelet található, melyből hosszú folyosó nyílik újabb zárt ajtókkal, onnan rálátni a földszinti előcsarnokra. – Olyan lesz, mintha múzeumban laknék.

– Utálom ezt az egészet! – sóhajt fel Christy, hangja inkább nyüszítéshez hasonlít, és mélyen átérzem keserűségét. Gimi óta barátok vagyunk, és a megismerkedésünk óta nem voltunk külön. Fogalmam sincs, hogyan fogok boldogulni nélküle, őszintén szólva nem is akarom megtudni. De anyám egészsége érdekében megteszem. Alig több mint egy év egy álmos kisvárosban a Blue Ridge Mountains közepén, és szabad vagyok. Csak reménykedhetem abban, hogy gyorsan elrepül majd az idő.

– Keress magadnak valami elfoglaltságot! Lehetőleg legyen pénisze is.

– Ez a megoldásod? – lépek vissza a hálószobába, majd kimegyek az erkélyre.

– Te is megértenéd, hogyha egyszer egyvalakinek esélyt adnál.

– Megtettem, és láttad, mi lett a vége.

– Azok kisfiúk voltak. Keress magadnak egy férfit! Várj csak, csajszikám! Ha ott a városban meglátnak, hidd el, nagy feltűnést fogsz kelteni!

– Igazából magasról teszek rá – bámulok ki a csodálatos hegyre, mely épp a magánerdő mögött nyúlik az ég felé.
– Tulajdonképpen egy világ választ el ezektől az emberektől. Ez annyira fura!

– El sem tudom képzelni, milyen lehet. Fel a fejjel! Hívj fel a holnapi eligazítás után!

– Oké.

– Szeretlek!

MÁSODIK FEJEZET

A gyári parkoló utolsó sorában állok le, és közben káromkodom, akár egy kocsis. Gyorsan átvágok az autók között, és belépek az előcsarnokba. A legkevésbé az hiányzik, hogy a tegnapi unalmas és eseménytelen vacsora után még kiselőadást is végighallgassak arról, hogy miért kell pontosnak lenni. Abban az egy órában kénytelen voltam kibírni, hogy árgus szemmel figyelnek, ezért hálás voltam a műszakbeosztásomért, ami nagyrészt esti munkáról szólt.

A nap melegét abban a pillanatban már nem érzem, ahogy behúzom magam mögött az üvegajtót. Maga az épület ősöregnek tűnik. Bár tisztaság van, a járólapos padló nyikorog, és itt-ott töredezett a több évtizedes használattól. Az előcsarnok közepén nagy kaspóban páfrány áll, ami azt a benyomást kelti, hogy mégis van idebent némi élet, de ahogy jobban megnézem, rájövök, hogy műnövény tele pókhálóval. Magányos, jobb napokat látott biztonsági őr áll egy idősebb, jól öltözött nő mellett, aki éles, szürke szemével engem vizslat a recepciós asztal mögül.

– Jó napot, Cecelia Horner vagyok. Az eligazításra jöttem.

– Igen, tudom, Miss Horner. Az utolsó ajtó balra – válaszol a nő, ahogy végignéz a ruhámon, és egy hosszú folyosó felé mutat. Felmegyek a lépcsőn, elhaladok néhány üres iroda mellett, és még épp időben slisszolok be egy ajtón egy nő mellett, aki az utolsó újonnan érkezetteknek tartja az ajtót. A nő kedves mosollyal üdvözöl – ez az egyetlen melegség ebben az épületben, reszketek a benti hűvös levegőtől. A nő megkér, hogy írjam rá a nevemet egy kártyára, amit a ruhámra tűzhetek – rá is erősítem arra a nyári ruhára, amit a mai napra választottam, és amit le kell majd cserélnem az otromba egyenruhára, ami a szekrényemben vár. Érzem magamon a bent lévők komor tekintetét, és úgy döntök, a legközelebbi szabad asztalhoz ülök.

A terem sötét, az egyetlen fényt egy projektor vászna adja, amin vastag betűkkel az „Isten hozott!” felirat szerepel a Horner Technológiai Vállalat logójával együtt.

Soha életemben nem voltam büszke a családnevemre. Úgy tudom, véletlen balesetnek köszönhető a létezésem, és Romannek volt elég pénze, hogy eltüntesse létezésem minden nyomát. Nincsenek illúzióim afelől, hogy valaha is jóban leszünk. Roman nem azzal a kegyetlen közönnyel tekint rám, mint anyámra – legalábbis a korábbi néhány találkozásból ítélve –, de biztos, hogy csak egy kellemetlen utózönge vagyok számára.

A tegnap esti vacsora enyhén szólva fura volt, a beszélgetés kényszeredetten döcögött. Ma azért vagyok itt, hogy végrehajtsam, amit apám megparancsolt. Újabb szorgos hangya kerül be az ipartelepére. Olyan, mintha megpróbálná bebizonyítani nekem, hogy a kemény munka meghozza gyümölcsét, de ez számomra eddig is ismerős volt. Azóta van pénzem, hogy dolgozni tudok, saját autót vettem, a biztosítását is magam fizetem, és a kiadásaim is rendben vannak. Semmit nem tanulhatok apámtól, ennyit biztosan tudok. Nem kétlem, hogy minél tovább engedelmeskedem akaratának és helyeslem a velem kapcsolatos terveit, annál nagyobb lesz az iránta érzett haragom.

Ezt anyáért teszem.

A hölgy, aki az ajtóban üdvözölt, kilép a terem közepére, és elmosolyodik.

– Úgy fest, szinte mindenki itt van, tehát kezdjük el! Jackie Brown vagyok, igen, mint a híres filmben – a poénon senki nem nevet –, és nyolc éve dolgozom a Horner vállalatnál HR-igazgatóként. Örömmel üdvözlöm önöket az eligazításon! Hogy mindenkit megismerhessünk, kérem, mindannyian álljanak fel, és röviden mutatkozzanak be!

Én vagyok az első a sorban, és a nő felém int. Vonakodva állok fel, nem fordulok teljesen a többiek felé, és egyenesen a nőnek címzem szavaimat.

– Cecelia vagyok, de nem az, akiről a híres szám szól. Új vagyok a városban. Azt hiszem, jobb, ha már most közlöm, hogy apámé ez a vállalat, de nem óhajtok semmilyen különleges bánásmódot. És megígérem, hogy nem köpök be senkit, ha kimegy egy plusz cigiszünetre, vagy a takarítószekrénybe bújik el elszívni egy füves cigit.

Látom, hogy a bemutatkozásom nem tetszik Jackie Brownnak, aki tátott szájjal bámul rám, míg valaki felnevet mögöttem. Helyet foglalok, és elátkozom magamat azért, hogy képtelen vagyok úgy kibírni az eligazítás első öt percét, hogy úrrá legyek haragomon. Több eszem is lehetett volna – kár volt már a legelső napon húzogatni az oroszlán bajuszát, apám egészen biztosan értesül a dologról. Azonban az elkerülhetetlen következményektől eltekintve nem igazán bánom az egészet. Századjára is emlékeztetem magamat arra, hogy ezt anyáért teszem, és megfogadom, hogy rendesen viselkedek majd, legalábbis a próbaidő végéig.

– Következő – maga jön!

Valaki megmozdul mögöttem, és cédrusillatot érzek, még mielőtt az illető megszólal.

– A nevem Sean, semmilyen rokoni kapcsolatban nem állok a felső vezetéssel, és most másodszor dolgozom a Hornernél, a kettő között tartottam egy kis szünetet.
És nagyon szívesen elszívnék egy füves cigit a takarítószekrényben.

A termen elfojtott nevetés hullámzik végig, és én napok óta most először mosolyodok el.

Félig megfordulok a helyemen, és belenézek egy vidám, mogyoróbarna szempárba. Beleborzongok, ahogy a srác lustán végigmér. Pár méterre ülök tőle, és a félhomályban elismerően nézem vonzó vonásait, hihetetlenül izmos testét, azt, ahogy feszül a pólója a bicepszén, sötét farmerje szépen kifekszik a hátsóján, mielőtt leül. Rövid ideig farkasszemet nézünk, elég sokáig bírom, de végül visszafordulok, és szembenézek Jackie Brownnal.

– Üdv újra körünkben, Sean! A továbbiakban, ha lehet, tartózkodjunk az ilyen megjegyzésektől! – Csak nehezen állom meg, hogy elmosolyodjak, és ahogy mindenki feláll és bemutatkozik, még mindig érzem magamon Sean élénk tekintetét.

Talán mégsem lesz akkora szívás ez az egész.

HARMADIK FEJEZET

– Helló, füves cigi a takarítószekrényben! – hangzik fel mögöttem a kiáltás, ahogy átvágok a parkolón. – Várj meg!

Homlokráncolva fordulok meg, Sean igyekszik felém az autók között. Csípőre tett kézzel nézem, ahogy közeledik, és amikor odaér, a magasságkülönbség miatt kénytelen vagyok felnézni rá.

A ragyogó napsütésben sokkal szédítőbb látványt nyújt, mint először, ügyelek rá, hogy ne bámuljam túl feltűnően. Külseje egyszerűen lefegyverező – haját két szín, a platina- és a homokszőke uralja, bőre napbarnított, és őrületesen izmos. Mogyoróbarna szemében elmosódott határozottság ül, orra erős, orrnyerge kissé egyenetlen, de orrcimpája tökéletes. És a szája… A szája már önmagában is elég ahhoz, hogy legeltessem rajta a pillantásomat. Kidugja a nyelvét, és végighúzza a szája sarkában lévő piercingen, telt alsó ajka így még feltűnőbb. Pillantása megpihen rajtam, szája mosolyra húzódik, ahogy nézem, majd lejjebb vándorol a pillantásom, kitüremkedő ádámcsutkájára, széles vállára és lejjebb… még lejjebb. Bal karja nagy részét hatalmas tetoválás fedi: egy sötét szárny fekete vége, ami épp a könyöke fölött kezdődik, és úgy fest, hogy a tarkóján ér véget.

– Nem ez a nevem.

– Bocs, kiszaladt a számon – vigyorodik el Sean.

– Mondj ennél jobbat!

Sean nevetésétől valami megborzongatja a bőrömet.

– Rendben. Elég bátran viselkedtél odabent!

– Nem vagyok túl boldog attól, hogy itt kell dolgoznom, de ez a büntetésem feltétele.

– Büntetés? – vonja össze Sean a szemöldökét.

– A családnevem miatt. Kénytelen vagyok egy évig itt dolgozni, úgyhogy, azt hiszem, megérdemlem – vonok vállat, mintha keserűségem nem árult volna el túl sokat rólam.

– Hm, ezzel nem vagy egyedül. Én sem örülök annak, hogy újra itt vagyok.

Sean idősebb, úgy tippelem, a húszas évei közepén járhat, őrületesen jóképű, emiatt lehetetlen nem odafigyelni rá.
Az illata is éppolyan csábító – cédrus és még valami, amit nem ismerek. Ellenállhatatlan vonzerő árad belőle. Minél tovább áll az aranyló napsütésben, úgy tűnik, annál többet szív magába belőle. Ijesztő, hogy már az felajz, ha csak nézem.
De nem dorgálom magam emiatt, mert a tekintete ugyanilyen szégyentelen. Ma reggel, bár komor hangulatban voltam, csinosan felöltöztem, és örülök, hogy így Seannal térdig érő, ejtett vállú, fekete alapon fehér pöttyös nyári ruhában nézek farkasszemet. Hajamat leengedtem, és egyenes zuhatagban keretezi vállamat. Felvittem egy pluszréteg szemspirált, és ajkamon vastagon ül a szájfény. Ahogy Sean bámul, megnyalom a számat, és pillantása az ajkamra esik.

– Cecelia, ugye?

Bólintok.

– És mi a programod most?

– Miért?

Sean végigszánt kócos, tüsi haján.

– Új vagy a városban, ugye? A lakótársaimmal van egy kecónk nem messze, és áthívtuk pár barátunkat, gondoltam, szívesen eljönnél.

– Kösz, de asszem, kihagyom.

Seant mulattatja gyors válaszom, félrehajtott fejjel bámul rám.

– Miért?

– Mert nem ismerlek.

– Épp ez a lényege a meghívásomnak.

Szájából talán udvarias mondatok hangzanak el, de majd’ felfal a tekintetével, amitől kissé kényelmetlenül érzem magamat.

– Az a poén, amit odabent elsütöttem, azt hiszem, téves benyomást keltett benned.

– Nem feltételezek rólad semmit, hidd el! – emeli felém két tenyerét Sean, jobb csuklóján ász kártyalap tetoválása látszik, olyan, mintha mindig rejtegetne valamit.

Ravasz.

Sean rám kacsint, és úgy érzem, mintha arcon csókolt volna. Otthon nem vár más, csak úszás meg egy könyv.
És most azt érzem, hogy egész nyáron ugyanez lesz a programom. Gyanakodva pillantok rá, és kinyújtom a kezemet.

– Hadd nézzem a jogosítványodat!

Sean felvonja sűrű, szőke szemöldökét, de előhúzza a tárcáját, és átadja a jogsiját. Átveszem a felém nyújtott kártyát, bámulom, ő pedig előhúz egy cigit, ami a szájában leffeg, majd egy fekete Zippo öngyújtóval meggyújtja, figyelmem ismét a jogosítványra irányul.

– Ugye tudod, hogy te vagy a földön az utolsó dohányos?

– Valakinek muszáj továbbvinni az öregem rossz szokásait – mondja Sean, ahogy kifújja a füstöt.

– Alfred Sean Roberts, huszonöt éves, a Szűz jegyében született.

Lefotózom a jogsiját, és elküldöm Christynek.

Ha holtan kerülök elő, ez a srác a tettes!

A válasz szinte azonnal érkezik, és tudom, hogy Christy teljesen felpörög. A fotó messze elmarad a valóságtól, Sean külseje egészen elképesztő, és egyáltalán nem illik ebbe a környezetbe.

– Védőháló? – érdeklődik Sean, aki rájött, hogy elküldtem valakinek a fotóját.

– Pontosan – nyújtom át a jogosítványt. – Ha nem érek haza, te leszel az első számú gyanúsított.

Sean elmereng ezen a kijelentésen.

– Te szoktál bulizni?

– Milyen értelemben?

– Mindenféle értelemben.

– Nem igazán, nem.

Sean valami… különös élénkséggel mér végig, testtartásában habozás látható, mintha azt latolgatná, visszavonja-e a meghívást. Annak ellenére, hogy kissé sértő, úgy döntök, megkímélem a továbbiaktól.

– Gondolom, ez megpecsételi a dolgot. Semmi baj, akkor majd találkozunk a… – Nem, dehogy, csak… – Sean tenyerét a tarkójára helyezi. – Jézusom, jól elcseszem! Csak a srácok miatt, ööö, hát ööö… – Elég sok buliban voltam már, Sean. Nem én vagyok a kis Piroska.

Sean elvigyorodik, majd olajfoltos, barna csizmájával eltapossa a csikket.

– Jó, mert nem szeretnénk, ha a farkas kiszagolna.

– És pontosan hová viszel?

Sean vakító mosolyt villant rám – olyan, mintha gyomorszájon vágtak volna.

– Mondtam már, a kecómba.

Óvatosnak kellene lennem, főleg a habozása miatt, de győz a végtelen kíváncsiságom.

– Megyek utánad a kocsimmal.

Kétszintes ház előtt állunk meg, ez az egyetlen kétszintes épület ebben a kis zsákutcában. A többi ház az utcában pont olyan távolságra helyezkedik el egymástól, hogy a minimális magánterület meglegyen. Egy világ választja el az egymás hegyén-hátán tömörülő házaktól, attól a környéktől, ahol felnőttem. Kiszállok a Camrymből, és Seannal a kocsija előtt találkozom, ami egy régi járgány – nehezen is tartottam vele az iramot. Tűzvörös, frissen festett, és tökéletesen illik hozzá. A parkolóban és a környéken álló kocsik mind hasonlók, nagyrészt régi darabok – ragyogó, fényes fém erős motorral, vagy dzsipek, amikbe nehéz beszállni.

– Ez gyönyörű! – lelkendezem, ahogy Sean kiszáll, és becsukja az ajtót. Tekintetét vintage Elvis-stílusú napszemüveg mögé rejti. Ez a napszemüveg mindenki máson nevetségesen festene, Sean azonban teljesen természetesen viseli. Elkapom a tekintetemet, és ujjaimat végigfuttatom a kocsi fényes felületén.

– Ez milyen kocsi?

– Egy 69-es Nova SS.

– Nagyon tetszik!

Sean elvigyorodik.

– Nekem is. Gyere!

Felpillantok a kocsifeljáróra, és egyértelmű, hogy a barna házban fiúk laknak. Semmi különös – a pázsit épp annyira ápolt, hogy tiszta legyen, de személyességnek nincs nyoma. A verandán egy csapat ember ül, és néhányan már felénk fordultak.

Hirtelen félénkség fog el, pedig Sean már néhány lépéssel előttem jár, vár, hogy kövessem. Amikor érzékeli, hogy nem vagyok mellette, visszafordul, én pedig kezemet a derekamra fonódó karjára teszem.

– Kik laknak itt?

– Én és még két haverom, olyanok, mintha a testvéreim lennének, de mindkettő harapós.

– Ez biztató.

Sean feltolja a szemüvegét a homlokára, és szkeptikusan méreget.

– Talán menjünk máshová! – Tényleg?

Sean lép felém néhányat, és mikor megszólal, halkan beszél.

– Nézd, beismerem, hogy a gyárban inkább látszottál buldognak, mint kölyökkutyának.

Gyilkos pillantást vetek rá, ő pedig vigyorogva mutat az arcomra.

– Látod, na ez, ez a gonosz pofi tart majd életben ebben a házban. Mit gondolsz, tudod reprodukálni, amíg itt vagy?

– Nem értelek. Ők nem a barátaid?

Sean felém nyúl, és lesöpri a hajamat a vállamról. Nem húzódom el az érintése elől.

– Ha összerezzentél volna, elvittelek volna máshová – hidd el, menni fog! Csak ne hagyd, hogy szemétkedjenek veled, ahogy én tettem a gyárban, és minden rendben lesz! Kézen fog, és átvágunk a verandán tömörülő tömegen, majd megállunk az ajtó előtt.

– Ez kicsoda?

A hang a verandán álló hintaszék felől jön, egy fickótól, aki egy lányt ölelget, a lány érdeklődéssel bámul engem. Szinte látom, hogy mindkettőjük arcára kiül az „idegenekkel nem keveredünk” kifejezés.

– Ma kezdett a gyárban. Cecelia, ő itt James, és a csaja, Heather – biccent Sean a veranda korlátja mellett állókra, akik sörüket kortyolgatva méregetnek. – Russell, Peter, Jeremy, Tyler.

Mindannyian biccentenek felém, miközben különös érzés kúszik fel a gerincemen, ami egyébként nem kellemetlen. Ha valamihez hasonlítanom kéne, azt mondanám, kicsit olyan, mint a déjà vu. A bemutatkozás után Tyler tartja fogva leghosszabban a tekintetemet, és önkéntelenül is észreveszem a tetovált madár szárnyát a pólója alatt, amikor felemeli a sörét, hogy igyon. Pillantásunk egymásba kulcsolódik addig, amíg belépek a házba.

Annak ellenére, hogy haboztam idejönni, otthonosabban érzem magam itt, mint apám házában egyetlen ott töltött éjszaka után, és ez az érzés újult lendületet visz minden egyes lépésembe. Odabent végignézek a makulátlan házon. A falakat frissen festették, a bútor új. A nappaliban nincs senki, kivéve a kanapén hevesen vitázó párocskát – a srác alaposan végigmér, majd bólint Sean felé, aki átvezet egy tolóajtón. Amikor kilépek a verandára, megborzongok, és érzem, hogy a tarkómon égnek állnak a pihék. Úgy érzem, kirakatban vagyok, ami nem áll messze az igazságtól, mert a hátsó udvarban elég nagy a nyüzsgés. Egy közeli grillezőről füst száll fel, és az udvart körülvevő kerítés mellett is áll néhány. Balra hosszú piknikasztal helyezkedik el, a körülötte ülők rövidet isznak és kártyáznak. Az összejövetelen majdnem annyian vannak, mint egy igazi partin. Sean az udvar közepére vezet, ahol egy piknikpad mellett több hűtőláda is áll, mindegyik tele behűtött sörrel.

– Jó kis hely!

– Kösz, még dolgozunk rajta. Egy italt?

– Én… – hallgatok el, mert szeretnék belesimulni a társaságba, annak ellenére, hogy úgy érzem magam, mint egy igazi zöldfülű. Mikor legutóbb alkoholt ittam, annak nem lett jó vége.

– Igen, kérek szépen.

Sean lecsavarja a kupakot egy üveg erős ciderről.

– Szerintem ez ilyen csajos ital.

Belekortyolok, majd iszom még egy kortyot, kóstolgatom. Sean csibészesen elmosolyodik.

– Ízlik?

– Nagyon finom.

– Azt hiszem, meg kellett volna kérdeznem, hány éves vagy.

– Már szavazhatok, de hivatalosan még nem fogyaszthatok alkoholt.

Sean lehajtja a fejét.

– Nem vagyok annyira fiatal. Pár hét múlva tizenkilenc éves leszek.

– Basszus! – mér végig Sean. – És én még úgy gondoltam, én hozok zűrt rád!

Megkocogtatom a szemöldökömet.

– Ilyen trükkös vagyok.

– Zűrös csajnak látszol, az már igaz – mélyed Sean tekintete kutatón az enyémbe.

– Ártalmatlan vagyok.

– Nem, annál több vagy – ingatja a fejét lassan Sean.
– Sokkal több. – Kivesz egy sört a hűtőládából, felpattintja, végig engem néz.

– Éhes vagy?

– Majd’ éhen halok – vallom be, gyomrom megkordul az udvaron terjengő illatoktól.

– Mindjárt kész a kaja.

A verandán az egyik kártyázó srác odaint Seannak, kíváncsi tekintete megpihen rajtam.

– Itt hagyhatlak egy percre?

– Nyugodtan.

– Mindjárt jövök.

Sean elballag, én pedig alaposan szemügyre veszem
a fenekét.

Női kacagás csendül fel mögöttem, megfordulok, és megnézem magamnak a közelgő lányt. Gyönyörű: hosszú, szőke haja, világoskék szeme van, és szerintem tökéletes a testalkata. Pici, vékony, lágy idomokkal. Én az utolsó növekedési fázisom óta több mint száznyolcvan centi vagyok. Kék szemem és vörösesbarna hajam apáméra hasonlít, és anyámtól örökölt, kissé aránytalan testemből próbálom kihozni a legjobbat. Ami hibádzik mellvonalon a B kosaras cicimnél, azt duplán behozom a popsimmal.

A lány elmosolyodik.

– Nem csodálom, hogy megnézted magadnak, azon
a seggen aztán lehetne mit markolni.

– Ennyire feltűnő volt?

– Egy kicsit – kap fel a lány egy cidert a hűtőládából, majd felpattintja, és belekortyol. – De azt a segget mindannyian megnézzük. Amúgy Layla vagyok.

– Cecelia.

– És honnan ismered Seant?

– Sehonnan. Ma ismertem meg az eligazításon.

Layla elfintorodik.

– A gyárban dolgozol?

– Holnap kezdem az első műszakomat. Tegnap költöztem ide.

– Én csak pár évig dolgoztam itt, gimi után, de ki nem állhattam. Szinte minden helyi lakos dolgozott ott valaha életének egy pontján, vagy még ma is. Bár a tulaj egy seggfej. Egy kastélyban lakik valahol a környéken. – Layla odafordul hozzám. – Megértem, hogy az itteniek melót vállalnak a gyárban, de te mit keresel ott?

– Én vagyok annak a seggfejnek a lánya.

Layla félrehajtott fejjel bámul rám, kék szeme kissé tágra nyílik, majd arrafelé biccent, amerre Sean távozott.

– Na ne hülyülj!

– De, igen, és hidd el, gyűlölöm az egészet!

– Máris bírlak – közli Layla, majd még egyet kortyol a ciderből, és körülnéz az udvaron. – Ugyanaz a szarság minden áldott nap.

– Gyakran van itt ilyen buli?

– Ja, aha – legyint Layla úgy, mint egy szóra sem érdemes témáról. – És honnan költöztél ide?

– Atlantától nem messze laktam, Peachtree Cityben.

– És miért költöztél ide?

Vállat vonok.

– Egyedülálló szülők, és hol az egyiknél vagyok, hol
a másiknál.

– Az szívás.

– Tényleg az.

Layla elnéz mellettem, állával a verandán ülő srác felé bök, aki odahívta Seant az előbb – most azonban csak Laylát nézi. Seannal összehasonlítva nem egy nagy szám, de van benne valami, amire felfigyel az ember – különösen Layla, aki sokatmondó mosolyt villant rá, majd visszafordul hozzám.

– Az ember nem hagyhatja túl sokáig egyedül a pasiját a haverokkal. Mármint egy olyan pasit, aki nem bír nélküled sokáig meglenni. És az én pasim ilyen – nem szereti, ha osztoznia kell a figyelmemen. – Layla égnek emeli a tekintetét, ahogy a pasija álla dühösen megfeszül. – Neked van otthon pasid?

– Nincs.

Layla még mindig a pasijával néz farkasszemet, mindkettőjük tekintetéből birtoklási vágy sugárzik, majd Layla ismét hozzám fordul.

– Nos, remélem, találsz valakit Triple-ben, aki majd elszórakoztat.

– Talán – emelem a számhoz a cideremet, és rájövök, hogy az üveg üres. Layla kivesz egyet a hűtőládából, és átadja. – Jobb, ha visszamegyek. Ha gondolod, gyere oda te is!

– Kösz, inkább megvárom itt Seant. Örülök, hogy megismertelek! – Később még találkozunk, Cecelia! Layla elmegy, visszaül a pasija ölébe, és átkarolja, miközben a srác folytatja a pókerezést. A férfi lágyan, de birtoklón simogatja hüvelykujjával Layla combját, aki a fülébe suttog. Elkapom a tekintetem, kissé irigykedem. Rég volt hosszú távú kapcsolatom, és néha hiányzik ez a rituálé.

Minél jobban körülnézek, annál inkább rájövök, hogy ezek az emberek egy családot alkotnak. Én vagyok az egyetlen kívülálló – gondolom, ezért kapom több oldalról is a férfiak hosszú másodpercekig tartó pillantását. Nem szívesen vegyülök, így hiányozni kezd Sean. Ahogy ott állok az udvar közepén partra vetett halként, úgy érzem, ezer éve ment el. Zene szűrődik le egy nyitott ablakból a ház emeletéről, odamegyek a kerítéshez, ahonnan részben rálátni a hegyre. Igaz, hogy Atlanta külvárosából költöztem a mucsapusztai nagy semmibe, de még én is tudom értékelni a csodálatos látványt.

Te szoktál bulizni?

Nem. Bár a gimiben elmentem néhány buliba, mindig korán hazaértem. Teljesen tisztában vagyok azzal, hogy milyen protokoll és viselkedés kell ahhoz, hogy az ember könnyen beleolvadjon az ilyen bulik közönségébe, de én sosem éreztem magam olyan komfortosan ezeken a helyeken, mint Christy, akinek mindenki ismerős. Mindig Christy volt a kísérőm, és most azt kívánom, bárcsak itt lenne. Sosem voltam az a típus, aki néhány pálinka után az asztalon táncol, vagy belemegy egy egyéjszakás kalandba. Ilyen szempontból makulátlan a múltam. Inkább befelé forduló alkat vagyok, aki szemlélődik, csak tanúja a történteknek, miközben túlságosan fél attól, hogy hibát követ el és elveszíti a kontrollt.

Visszatekintve azt kívántam, bárcsak lett volna néhány említésre érdemes baklövésem, és kicsit bátrabb lettem volna. De hetekkel ezelőtt felmentem a színpadra, hogy teljesen észrevétlenül átvegyem az érettségi bizonyítványomat, én voltam az a „hogyishívják” lány néhány évkönyves fotó hátterében. Most derengeni kezd, hogy itt, az idegenek között tulajdonképpen bárki lehetek. Eltekintve attól, hogy Sean milyen könnyen olvasott rólam az első találkozásunkkor, senki nem ismer. Christynek sok szempontból igaza van abban, hogy pontosan milyen szerepet játszom anyámmal. Évek óta könyörög, hogy lazítsak a családi kapcsolatokon. Talán még nem késő elkövetni azokat a hibákat, nem késő, hogy ne az a penészvirág csaj legyek, hanem az, aki megragadja a pillanatot.

Mivel általában gondolatban sokkal előrébb járok, és a tetteim csak később követik elhatározásomat, nekidőlök
a kerítésnek, és már a második ciderem felénél járok. Teljesen elmerülök az örökzöldben dúskáló hegyek látványában, amikor megérzem, hogy nem vagyok egyedül.

– Sean máris magadra hagyott? – szólal meg mellettem egy dörmögő hang. Megfordulok, Tyler áll tőlem alig egy lépésre, karját a kerítésre támasztja, arckifejezése és barna szeme melegséget sugároz.

– Igen – lóbálom meg az üvegemet. – Nem panaszkodom, tök jó a zene, bár nem tudom, ki a DJ, van nálam pia, és a látvány sem utolsó. Tyler, ugye?

Válaszul gödröcskés mosolyt villant rám.

– Igen.

– Te is a gyárban dolgozol?

– Nem, most egy műhelyben, nemrég jöttem vissza Greensboróból – tartalékos katonai szolgálatom utolsó négy évében dolgoztam ott.

– Tényleg?

Tyler végigszánt félcentisre nyírt haján.

– Tényleg.

– Melyik haderőnél?

– Tengerészgyalogság.

– Szeretted?

Tyler elvigyorodik.

– Nem annyira, hogy a karrierem is ott legyen. Négy év, meg négy év készenlétisként, de úgy gondolom, megérte.

– Isten hozott itthon, gyalogos! Köszönjük a szolgálatot!

– Nagyon szívesen.

Koccintunk.

– Az egyik kinti kocsi a tiéd?

– Igen, a 66-os C20-as az enyém.

Összevonom a szemöldököm, mire felnevet.

– A neonzöld pick-up, fekete tetővel. – Látom, milyen büszkeség ül ki rá. Kicsit alacsonyabb, mint Sean, de fizikailag ugyanolyan kigyúrt. Nagyon szép a szeme: mélybarna, és fekete, természetesen göndör szempillák keretezik.
Úgy látszik, a hegyek között nyüzsögnek a dögös pasik. Christy teljesen odalesz. Bár mindketten szórakoztatóak és rendkívül vonzók, nem vagyok biztos benne, hogy bármelyikük is az esetem. De a cider minden egyes kortya után úgy érzem, egyre szilárdabb véleményt formálok róluk, és eddig még nem láttam olyan bicepszet, ami ne tetszett volna. Ettől a gondolattól – a cider hatására – felkuncogok.

– Mire gondoltál az előbb? – rezzen meg Tyler szája sarka, és szélesen elmosolyodik.

– Csak… tegnap még valahol máshol éltem, most pedig egy idegen udvaron vagyok.

– Őrület, hogy egyetlen nap alatt mennyi minden történik az emberrel, nem?

– Pontosan.

– Ez egyáltalán nem szokatlan itt, nekem elhiheted
– szögezi le Tyler, és közelebb lép. Ragadozószerű tekintetétől borzongás fut végig a gerincemen.

– Ezt hogy érted?

– Ha elég sokáig itt maradsz, megtudod.

– Nos, eddig nem utálok itt lenni – duruzsolom, érzem, hogy lassan az ital beszél belőlem.

– Ezt jó tudni – mondja Tyler, és még egyet lép, így egyre közelebb vagyok a kerítéshez. Nem fenyegető a mozdulat, de érzem a nyári nap bőréből áradó melegét.

– Hátrább az agarakkal, pöcsfejkém, csak most érkezett! – szólal meg Sean, és odaáll közénk, majd felvont szemöldökkel pillant rám. – Hol van az a gonosz pofi?

Megemelem a cideremet, mutatva, hogy miként siklott ki a dolog. Ismét elönt a melegség, ahogy Sean elveszi tőlem az üveget.

– Gyere, egyél egy kicsit!

Tyler rám vigyorog Sean széles válla fölött.

– Akkor később, Cecelia!– Remélem is! – biccentek félrehajtott fejjel Sean mellett, így látja a válaszomat kísérő mosolyt.

– Tudja, hogy még zűr lesz veled – duruzsolja Sean, majd fejét csóválva kézen fog, és átvezet egy grillezett húsokkal és köretekkel dugig rakott piknikasztalhoz. Seannal együtt eszünk, és nehéz figyelmen kívül hagyni a felénk irányuló pillantásokat, a többiektől távol ülünk, elveszve saját kis világunkban.

– Ne is törődj velük! – mondja Sean tele szájjal. – És… – mutat rám játékos szigorral – látni akarom azt a gonosz pofit!

– Van valami oka annak, hogy nem a többiekkel együtt eszünk?

Sean mogyoróbarna szemének lusta pillantása végigsiklik rajtam.

– Mit szólsz, ha azt mondom, hogy egyelőre azt akarom, csak az enyém legyél?

– Igazán? – harapok bele az ételbe, hogy palástoljam mosolyomat, nem vagyok biztos benne, milyen jeleket akarok küldeni neki. Alig pár centire voltunk, amikor elkezdtünk enni, és most, ahogy egymás felé hajolunk, összeér a térdünk. Evés közben könnyed beszélgetés zajlik. Sean elmeséli, hogy ötéves korában költöztek Triple Fallsba – akkor ismerte meg azokat a barátait, akikkel együtt lakik. Sean, Tyler és a harmadik lakótárs egy hete költöztek be – gondolom, ezért rendezték az összejövetelt amellett, hogy Tyler hazajött. Miután Sean elvégezte a gimit, egyszerre dolgozott egy műhelyben és a gyárban. A családjának van egy étterme a Main Streeten, amely Triple Falls népszerű helye. Bár Sean úgy beszél, mintha nyitott könyv lenne az élete, olyan sok rejtély van a szemében… mintha szavai éles ellentétben állnának a gondolataival.

Egy teli tányér finomsággal később a végtagjaim elernyednek minden egymással váltott pillantásunk után. Képtelen vagyok tovább eljátszani, hogy teljesen immunis vagyok a közeledésére, időnként rápillantok, amikor magukkal húzzák az udvarra lépő, későn érkező partiarcok. Ahogy a nap lassan lemegy, a buli kezd eldurvulni, és a beszélgetés egyre hangosabb. Újabb félig üres ciderrel
a kezemben ott állok az udvar közepén, Sean mellett, a kézfejünk összeér, ahogy Sean Tylerrel és Jeremyvel társalog.

Szinte remegek az izgalomtól, és csak fél füllel hallom a beszélgetésüket. Túlságosan elsodor a lopott érintések „mi lesz, ha?” gondolata, és az a melegség, ami egész testemet elönti az italtól. Amikor Sean szándékosan becsúsztatja egyik ujját a tenyerembe, ismét érzem a bizsergést. Távoli és lerázhatatlan érzés, ami azt súgja, hogy valaki néz.

Az előbb még olyan laza voltam, de most ismét paranoiás vagyok. Körülnézek az udvaron, keresem a pillantás forrását, addig nézek, amíg kék szemem megtalál egy jeges, ezüstszürke szempárt… de nemcsak a pillantása szegez a földhöz, hanem a ragadozóösztön, amit benne látok.

Kábult fejemben Sean szavai visszhangzanak.

Nem szeretnénk, ha a farkas kiszagolna.

Olyan érzésem támad, hogy a farkas már kiszagolt, és alig pár méterről figyel.

A parti ott zsong körülötte, ahogy farkasszemet nézünk, és egyszer csak teljes valójában megjelenik. Ma harmadszor érzek vonzalmat valaki iránt, és egyszerűen letaglóz, hogy az érzés milyen erővel ér utol.

Még most sem tudok szabadulni intenzív pillantásától, úgy méreget, mintha a következő lépését fontolgatná.

És a következő pillanatban elindul, egyenesen felém.

Szentséges ég!

Felszegem az államat, ahogy átvág az udvaron, férfias szépségében van valami komorság. Haja szív alakban nő a homlokán, hosszú, sűrű és koromfekete, ezüstszínű szeme fölött ugyanolyan sötét szemöldök ül. Szemében baljós szándék villog. Magasan ülő járomcsont, vékony orr és… az a száj.

Olyan, mintha a kifutóról lépett volna le, teljesen feketébe öltözött. Fekete a pólója, a cipőfűző nélküli katonacsizmája, melynek a nyelve csak úgy lóg, úgy, ahogy az én nyelvem, amint egyre közelebb ér.