Natalie Sue: I Hope This Finds You Well

Copyright © 2024 by Natalie Sue

Hungarian translation © Tót Barbara, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Natalie Sue: I Hope This Finds You Well

William Morrow, An Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York, 2024

Fordította: Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 394 0 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Przibislawszky Renáta

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Fárszi kifejezések átírása: Tamás Gábor

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBooks Design Studio

Műfaj: romantikus, humoros

Joanne-nak. Köszönet mindenért.

Ez egy e-mail is lehetett volna

Lesznek majd kérdések. Olyan kérdések, amelyekre nincsenek társadalmilag elfogadott válaszaim. Már előre látom, ugyanis ma van a születésnapom, és váratlanul felbukkant egy meeting a naptáramban. Egy bénán palástolt irodai sütikézés lesz a jutalmam azért, hogy hat és fél órával ezelőtt harminchárom éves lettem. Az itt dolgozók felével akaratunk ellenére a tárgyalóasztal köré zsúfolódunk, hogy tortával tömjük a fejünket, és kipréseljünk magunkból pár udvarias mosolyt.

A kérdések az életemre irányulnak majd, és arra, hogyan tervezek ünnepelni. A válaszaim pedig: nincs életem, és nagy eséllyel ünneplés címszó alatt magányosan fogok piálni, miközben a Reddit mélyére ásva totál random és bizarr dolgoknak nézek utána, például széklettranszplantációnak vagy a Golden State-i gyilkosnak, aztán persze mindezt jól meg is bánom. Kétlem, hogy ezzel bárki tudna itt azonosulni, úgyhogy inkább azt felelem, a barátaim elhívtak vacsorázni. Lenyűgöző, micsoda hazugságokat kell kitalálnom annak érdekében, hogy beilleszkedhessek a Supershops Incorporated irodájába.

A meetingemlékeztető megint felvillan a monitoromon; olyan kitartó, mint egy undok herpesz. Bizsereg az ujjam, és veszek néhány mély levegőt, de egyszerűen nem tud megmaradni a tüdőmben. Egy csomó irodai helyzet nincs tekintettel a szorongó emberekre, és mégis mi vagyunk a rohadékok, ha képtelenek vagyunk megbirkózni velük.

Simán csak itt kéne hagynom az egészet.

A tekintetem a fülkém vékony falára téved, ahol az agresszív neonlámpafénynek hosszú évek óta kitett névtáblámon halványan még mindig olvasható a Jolene Smith felirat. Az ipari szövetbe szúrt három rajzszög már akkor is ott figyelt, amikor kezdtem a cégnél, bár én sosem szándékoztam bármit is kitűzni velük. Az én munkaállomásom siváran és unalmasan sodródik a személyre szabott fülkék tengerén. Azok a rajzszögek megbízhatóan, napról napra ugyanabban az alakzatban maradnak.

És nem hiszem, hogy bármikor is megszabadulhatnék tőlük.

Egy új e-mail esett be a postaládámba. Rhonda küldte, aki hivatalosan „szenior könyvelő”, valójában azonban csak a főnökünknek, Gregorynak az asszisztense, úgy ezer éve.

Csak szólok, hogy beírtalak egy meetingre a 435-ös tárgyalóba, ami egy perc múlva kezdődik. Nem akarsz elkésni.

Erre a meetingre automatikus emlékeztető van beállítva, ő meg csak azért is küld egy e-mailt két méterrel odébbról. Átkukucskálok a fülkém alacsony fala fölött az ő állomására, ahol a polcon poros biszbaszok sorakoznak, a faláról gyűrött sárga papírra írt motivációs idézetek lógnak, továbbá egy irattartóban gyógyszerek, teafilterek és 2012-ben lejárt kekszek rostokolnak. Mintha arra számítana, hogy egy nap csapdába esik idebent, és ő akkor nemcsak túlélésre fog játszani, hanem egyenesen szárnyal majd.

Nem akartam szemkontaktust felvenni vele, de mégis sikerült, és ezt arra fogom, hogy túltolja a szemceruzát, és olyan erős zöld szemfestéket használ, amivel közlekedést is lehetne irányítani. Észrevesz, majd félrekapja a tekintetét, leszegi a fejét, hogy csak szürke frizurája tüskéit láthassam. Aztán célzatosan kattint egyet az egerével.

Igazából erről az egész borzalomról ő tehet. Általában nem vesz rólam tudomást, és amikor mégis, azt fintorral és felém pukkasztott rágógumilufival adja tudtomra. Viszont ő a hangulatfelelős, és Brendan Fraser legyen a tanúm, kevés demotiválóbb dolog létezik a Csapatépítő klubnál, aminek ő a vezetője. Perverz módon ragaszkodik a születésnapok számontartásához, a tortavásárláshoz, és mindenkinek végig kell hallgatni a hamisan énekelt Boldog szülinapot dalt – hát ez nem épp a szeretet jele.

A lelki élete jó részét ezeknek a félórás irodai buliknak a szervezése, illetve a takarítókkal folytatott, hétköznapi beszélgetéseiről szóló meséi teszik ki, ám a legfőbb szenvedélye az ő „nagyfia”, aki minden hétvégén meglátogatja. A srác valami gazdag pöcs, ő pénzeli az anyját. Rhonda szemében ő fogja megoldani az emberiség minden búját-baját, gondoskodik arról, hogy rendesen működjön a tömegközlekedés, és persze egymillió partnere van a Tinderen. Hát, az asztalán látott bekeretezett fénykép alapján inkább azt mondanám, hogy a gyerek egy stockmodell az üres vajas kenyér reklámjához.

Kifejezéstelen arccal huppanok vissza a helyemre, és nekilátok a válasznak.

Szia, Rhonda!

Köszönöm, hogy emlékeztettél a meetingre. Őszintén szólva a leveled annyival személyesebb és kedvesebb, mint az emlékeztető, ami a számítógépen villog. Utóbbit szinte fölöslegesnek érzem így, hogy itt vagy nekem.

Üdvözlettel

Jolene

Ha megédesítem a látható szöveget, sokkal nagyobb elégtételt jelent a láthatatlan rész. Fehérre állítom a betűszínt, és hozzátoldok még valamennyit, csak a magam kedvéért:

Ui.: Mélyen belül elviselhetetlennek tartalak. Amikor műkacajjal nevetsz a telefonba, vagy amikor már megint elregéled a lábujjkörömműtéted történetét, komolyan elgondolkodom azon, hogy szívesebben csatlakoznék egy szektához, mint hogy egy levegőt szívjak veled. Ráadásul nem hiszem, hogy joggal dicsekedsz a fiaddal, amikor képes voltál őt Carlnak elnevezni.

Visszafojtott lélegzettel megnyomom a küldés gombot. Az adrenalinlöketbe beleremeg a hasfalam. Biztonságban vagyok, mert az üzenetemet sosem fogja látni. Kioldódik a görcs a gyomromban. Ez a második legjobb túlélési stratégiám a kollégáim jelentette veszedelem ellen.

Feltápászkodom, és a tárgyaló felé indulok. Rhonda ragyogó körmei tovább kopognak a billentyűzetén, miközben felém sandít. Udvarias mosolyt lövök felé.

Amint elhaladok Caitlin asztala mellett, megüti az orromat a vaníliaillatú kézkrémjének a bukéja, amit napi szinten tizenhétszer ken magára, ezzel is mikrodózisokban táplálva a bosszúságomat. Ez a szag beleszivárog minden iratba és borítékba, amit kezel, mintha egy kutya jelölné körbe a területét. Felém biccenti a fejét, és kissé megemeli a tekintetét, de nem néz konkrétan rám. Bizonytalanság ver tanyát bennem. Egész nap figyel, és benne kevésbé bízom, mint a Wish.com ajánlásaiban.

Caitlinnel három évig dolgoztunk egymás mellett ugyanabban az adminisztratív munkakörben. Akár legjobb barátnők is lehettünk volna, de személyiségünkből fakadóan ez a ránk kényszerített közelség a kicsinyes gyűlölködés egy igazán különös válfajává alakult. Az a baj, hogy Caitlin veszettül túlbuzgó. Még mindig azt hangoztatja, hogy ez a munka csak egy „ugródeszka” ahhoz, hogy a Supershopsnál magasabb pozícióba kerüljön, én viszont még egy éve sem dolgoztam itt, amikor lemondtam erről az álomról. Az ő vétségei közé tartozik például: cc-zi Gregoryt, amikor bármilyen hibámat észreveszi, „arra az esetre, ha ez többször is előfordulna” (ami jogos, úgyhogy én is csatolom a főnököt, hogy jelezzem Caitlin bakijait), elfelejti betenni a bögrémet a mosogatógépbe (sajnos én sem szoktam helyet találni az övének), és engem gyanúsítgat, amikor eltűnik a joghurtja az irodai hűtőből (mintha bármikor is áfonyás Danone-ra vágynék). Elérkeztünk arra az egészséges pontra, ahol kizárólag rövid e-mailekben kommunikálunk, és örömmel kutyuljuk össze azt a papírhalmot, amit a másik kinyomtatott. Elég szerencsétlen helyzet, mert én szeretem azt hinni, hogy támogatom nőtársaimat az irodában, vagy legalább próbálok legalább annyira nem az útjukba állni, mint más.

Még több kiüresedett tekintet vetül felém a fülkékből, ahogy elballagok mellettük. Összefonom a karomat, hogy minél kevesebbet láthassanak belőlem. Elcsípem a tükörképemet egy ajtóüvegen, és a kócos barna hajam meg a puffadt szemem láttán egészen megriadok saját magamtól. Ezért kompenzációt várnék. Mármint nem vagyok egy ocsmány ember, de ezen a héten nem aludtam jól, és mindig akkor nézek ki a legborzasztóbban, amikor a legkevésbé számítok rá.

Na nem mintha bármilyen jó benyomást is szeretnék itt kelteni. Ez nem az a menő munkahely, ahol ingyennasit osztogatnak, meg állítható magasságú asztalok és alvófülkék biztosítják a kényelmet. Az irodánk inkább olyan, mint egy időkapszula. Ha valaki hét-kilenc évet szeretne visszautazni az időben, bejöhet ide, és megcsodálhatja a deszkán ebédelő férfiakat ábrázoló poszterünket, a még mindig üzemelő faxunkat és a leeresztett jógalabdáinkat. Az évtizedes kávéfoltokat a Larry kávéfőzője melletti szőnyegen nagylelkűen figyelmen kívül hagyjuk, ahogy azt is, hogy Larry évente néhányszor idebent alszik.

Ismerős rémület csap belém, amikor odaérek a poros papagájvirághoz, amit Rhonda csempészett be ide öt évvel ezelőtt, és egyszerre látszik rajta a műanyag mivolta és hogy haldoklik. Mély levegőt veszek, majd benyitok a tárgyalóba.

Az ajtóhoz legközelebb a főnököm, Gregory foglal helyet. A haja éppolyan, mint egy golden retriever szőre, a ruháját valószínűleg egy rohanós bevásárlás közben kapta le valaki a polcról, és legalább havonta egyszer eldicsekszik azzal, hogy az ő javaslatára helyeztek el olcsó tamponokat a mosdókban. Ő nem egy mezei területi igazgató; ő a szövetségesünk. A legfeltűnőbb dolog vele kapcsolatban az, hogy folyton a farkát piszkálja diszkréten (a zsebén keresztül, de mind látjuk, mit művel), aztán zavartalanul összefogdossa a kilincseket, a nyomtatókat és a kávéfőző gombjait, ezzel mindenhol szertehagyva a zsebén átszivárgó pöcsnedvet. Ám mivel ő a főnök, senki sem szabhat gátat a faszos ujjaknak, és ez is csak azt bizonyítja, hogy nem létezik valódi esélyegyenlőség semmilyen munkahelyen.

Mellette Anna ül, az irodavezető. Grimaszolva bökdösi francia manikűrös ujjával a telefonját. Fekete nadrágkosztümjében és nyílegyenes frufrujával egy igazi élére vasalt üzletasszony benyomását kelti.

Azonban neki nem szokása eljönni ilyen összejövetelekre.

Az asztal túlfelén egy ismeretlen pasas ül, és látványosan firkál valamit egy kifakult sárga jegyzettömbbe. Gondosan nyírt szakálla mögött halványan vigyorog. Warhammer feliratú kapucnis pulcsit visel; én biztos nem csatakalapáccsal szállnék harcba, ha arra kerülne sor. Ruhája ujját feltűrte, én pedig úgy döntök, jogom van megbámulni egy tizedmásodperc erejéig a feszülő alkarját.

Hátrapillantok a nyitott ajtóra, ám Rhonda nem baktat mögöttem egy csípőjén egyensúlyozott tortával. Nem látok dekorációt sem – senki nem tűzött a zümmögő lámpák alá hanyagul papírszalagokat, és azt az ezüstös szülinapi feliratot sem, ami bőven túl van már a nyugdíjkorhatáron. Bizonytalanul belépek a helyiségbe, felkavarva a port az álló levegőben.

Kiszárad a szám, és meglódul az agyam. Az iroda hivatalos vészmadara, Larry Goodwin három órával ezelőtt hevesen zihálva és izzadva számolt be a fénymásolóban az egyik bérszámfejtőnek, hogy nagy leépítések vannak kilátásban.

Erre egyszerűen csak megvontam a vállam.

A firkáló férfi a jegyzettömbre dobja a tollát, aztán bizonytalanul rám vigyorog. Gőzöm sincs, miért hívtak ide egy gimis tesitanárt, hogy segítsen kirúgni engem – hacsak nem az a cél, hogy totálisan megszégyenítsenek. Lehet, hogy üvöltve leszid a három croissant-ból álló ebédeimért, aztán megparancsolja, hogy nyomjak fekvőtámaszokat.

– Kérlek, foglalj helyet! – szól Gregory szigorúan, nem a szokásos szégyentelen locsogással.

A szívverésem új fokozatra kapcsol, ahogy velük szemben ledobom magam a székre.

Gregory feltűnően kinyújtóztatja a vállát, mielőtt nekifog.

– Szeretnénk megbeszélni valamit, amivel kapcsolatban bejelentést kaptunk. – Kérges ujjaival előretol egy darab papírt a műanyag asztalon. Caitlin rózsaszín folyóírásos e-mail-aláírása villan meg a lap alsó csücskében.

Megáll a szívem. Gregory folytatja.

– Biztos vagyok benne, hogy tisztában vagy a vállalatunk interperszonális kommunikációra vonatkozó irányelveivel.

Bólintok, mire észreveszem, mennyire merev a nyakam. Egy hirtelen mozdulat eltereli a figyelmemet. A tesitanár épp a jegyzettömbjébe irkál.

– Április huszonhetedikén kiegészítetted valamivel a Caitlin Joffrey-nak írt e-mailedet?

A metsző tekintetek súlya alatt jövök rá, mi a helyzet. Próbálom rávenni az agyam, hogy kitaláljon valamit, de csak egymásba mosódó, kusza és tökéletlen gondolatok jutnak eszembe.

– Ezek szerint nem lesz torta – bukik ki végül belőlem.

Zavarodottan pillantanak egymásra.

– Mindegy – dünnyögöm, miközben szemügyre veszem az elém tolt papírt. A szívem úgy dörömböl, hogy elnyomja Gregory szájon át vett lélegzeteinek hangját.

Szia, Caitlin!

Ahogy a legutóbbi e-mailemben is írtam, szerdáig kell leadni a jelentéseket.

Üdv

Jolene

Egymással szemben a lezser üzleti kommunikáció legkíméletlenebb formáját használjuk.

Gregory áthajol az asztal fölött, hogy a lapra bökjön.

– Ezt a szöveget itt, az alján, megnéznéd, kérlek?

Sűrű pislogások közepette dolgozom fel a szavakat.

Ui.: Te normális vagy? Szándékosan azt az okádéklevest eszed, hogy kínozz minket, és pusztító szagnyomvonalat húzol magad után az asztalod és a mikró között.

Üdvözlettel

Mindenki

Bevallom, amikor ezt írtam, különösen szar napom volt, és Caitlin is egész délelőtt az idegeimre ment. De ő volt az, aki merészelt megmikrózni egy tányér halhányást, és beszürcsölni előttünk, tekintet nélkül arra, hogy én szörnyű másnaposságtól szenvedtem. Másmilyen terápiára nem futotta, mint hogy ezt leírjam neki.

Minden ízükben megmerevednek az ujjaim.

Az egyetlen kifogás, amit fel tudok hozni mentségül, az, hogy: „Nem is értem, hogy került ez ide.”

Azt leszámítva, hogy dehogynem tudom. Rohadtul elcsesztem.

Egészen mostanáig sosem felejtettem el fehérre állítani a betűszínt küldés előtt.

A tesitanár szája megint megrándul, mielőtt az ablak felé fordulna. Én itt épp egy megtestesült rémálommal állok szemben, neki meg komolyan van pofája kiröhögni?

– Lehet, hogy bekapcsolva hagytam a gépet – motyogom.

A helyiségben senki sem néz egyenesen rám.

Az őseim túlélték a járványokat, a szegénységet és a háborút annak érdekében, hogy én most itt lehessek. Anyám még angolul sem tudott, elszakadt a családjától, és mindent kockára tett, hogy Iránból Kanadába vándorolhasson, csak azért, mert azt akarta, hogy nekem jobb legyen. Mindez az áldozat és bátor cselekedet ide vezetett, ehhez a pillanathoz, ebbe a tárgyalóterembe a sivár munkahelyemen, hogy a főnökeim rávilágíthassanak, mennyire elbaszott flúgos picsa vagyok.

Örökségemet romba döntötte egy tányérnyi, a legmagasabb fokozaton egy perc harminc másodpercig melegített pisztrángleves.

Kellemetlen trutymóhang hasít keresztül a csenden, ahogy Gregory megköszörüli a torkát.

– Tudjuk, hogy te írtad, Jolene. – Kétszer is megfeszül az állkapcsában az izom. – És ez az üzenet annyira aggasztó, hogy azt fontolgatjuk, megkérjük az IT-sunkat, hogy nyomon kövesse a számítógépes aktivitásodat arra az esetre, ha megint fenyegető viselkedést tanúsítanál.

– Tessék? – robban ki belőlem. – De hát ez nem volt fenyegetés! Nem kutathatjátok át a…

Hirtelen elhallgatok, ami valószínűleg az első bölcs döntés részemről, amióta beléptem ebbe a tárgyalóba. Egyébként is mindig úgy éreztem, hogy valaki mindent figyel a munkahelyi gépemen. Láttam magam előtt, ahogy a böngészési előzményeim alapján valaki összeköti a pontokat egy ábrán, hogy megmutathassa a vezetőségnek, teljességgel megtébolyodtam.

Arra azért nem számítottam, hogy ez igaz.

Megnyikordul a szék Anna alatt, ahogy kényelembe helyezi magát, majd távolságtartón a homlokomat bámulja. Ő sosem mutatott együttérzést senki iránt. Lehet, hogy az is vállalati irányelv, hogyan nézz arra az alkalmazottra, akit épp ki akarsz rúgni.

Gregory megvakarja az arcát, körme alatt minden szál borostájának rezzenését hallani.

– Az új HR-elemzőnk átnézett mindent, és bár egyetért abban, hogy a levélben fenyegető a hangnem, mégsem véli úgy, hogy fenyegetés is lenne.

Így már értem a tesitanár jelenlétét, aki újabb vigyort villant felém. A mosolyában túl sok jóindulat bujkál. Az ő munkája olyan szenvtelenséget kíván, mint egy hajnali háromkor hívott taxisofőré.

Önkéntelenül biccentek, akár egy készséges alkalmazott, akit fontos üzleti megbeszélésre hívtak be, nem pedig erre az isten tudja, mire. Gregory visszahúzza előlem a papírt, majd egy dossziéba süllyeszti, és hebegni kezd.

– Tudjuk jól, hogy nem gyakran ööö… élsz társasági életet a kollégákkal, és csapatépítő foglalkozásokon sem szívesen veszel részt.

Elönti a forróság az arcomat, a megaláztatásom újabb csúcsot hódít meg.

– De amikor szándékosan helytelen viselkedést tanúsítasz – folytatja –, akkor mindenki biztonsága érdekében nekünk közbe kell lépnünk.

Erre is csak bólintok. Ez épp megfelelő alkalom lenne arra, hogy megkérdezzem a NASA-t, esetleg indítanak-e mostanában egy rakétát, mert akkor stoppolnék egyet, egyenesen bele a napba.

Anna kihúzza magát a székén.

– Miss Joffrey meglehetősen zaklatottan keresett fel minket.

Na, azt lefogadom. Minden energiámat arra fordítom, hogy kordában tartsam az arcizmaimat, mert a testem kis híján felülkerekedik rajtam az elfintorodásért vívott csatában. Az egyetlen érzelem, ami Caitlint fűtötte, a káröröm volt, amiért végre idevonszolhatott.

Valami megzizzen mögöttem, úgyhogy a még mindig nyitott ajtó felé fordulok. Armint szúrom ki, a másik könyvelőt, ahogy igyekszik látótávolságon kívülre kerülni, miközben szkennelést mímel. A fülketársulásunkban ő a negyedik ember Rhonda, Caitlin, valamint szerény személyem mellett. De leleplezi magát pusztán azzal, hogy a nyomtatónál áll, és nyomogatja a gombokat. A srác egy igazi nyomtató-sorozatgyilkos, aki azonnal eltűnik, ha bármilyen IT-katasztrófával kerül szembe, vagy – igazából – bármilyen kihívással.

Gregory ott folytatja, ahol Anna abbahagyta.

– Azt szeretnénk, hogy ez a hely mindenkinek biztonságos környezetet jelentsen.

A keserűség új hulláma árad át rajtam. Ha Caitlin tartotta volna magát a mikróhasználati etikett alapjaihoz, most mind az asztalunknál ülnénk, és próbálnánk elhessegetni a gondolatainkat a délután további részében.

Gregory nem tévedett. Én tényleg nem közösködöm ezekkel az emberekkel. Az elmúlt nyolc évben, amióta itt vagyok, az abszolút szükséges dolgokon felül egy szót sem szóltam a kollégáimhoz. Több időt töltök velük, mint bárki mással, mégis olyan láthatatlan akarok lenni, mint a táblámon a nevem.

– Mivel ez volt az első ilyen természetű megmozdulásod, bizonyos feltételek teljesítése mellett nem fogunk kirúgni.

Megszédülök a szavaira, próbálom megfejteni, mit ért ezalatt.

– Kötelező biztonsági korlátozásokat vezetünk be a számítógépeden, beleértve azt, hogy az e-mailjeidben egyes kulcsszavak kiemelésre kerülnek, továbbá – pillant a tesitanárra – Clifford tart majd neked egy zaklatásellenes tréninget.

Erre a Clifford gyerek finoman int nekem, amitől kiesik a kezéből a toll. Végiggurul a földön, ő pedig eltűnik az asztal alatt, hogy visszaszerezze.

Gregory nagyot sóhajt.

– Ha mindezzel egyetértesz, a korlátozásokat az aláírásod után rögtön beállítjuk, te pedig az elkövetkező néhány hétben összesen öt alkalommal találkozol majd Clifforddal.

– Egyetértesz? – kérdezi Anna élettelen, monoton hangon.

Ökölbe szorítom a kezem az ölemben.

Nem veszíthetem el ezt a munkát, így is alig tudom kifizetni a lakásbérletet.

És az életmódom sem bír el még egy csapást. Már a hétdolláros boroknál és egyetlen makroszálas törlőkendőnél tartok. Nem költözhetek vissza a szüleimhez, hogy aztán a nagynénik egész bolygóra kiterjedő hálózata előtt szégyenüljek meg. Azok a nyelvcsettintések széles e világon visszhangoznának.

Ám ennél többről van szó. Ha megint a szüleimmel kell együtt élnem, akkor szó szerint végem van.

A terem és a világ a teljes súlyával nehezedik rám, miközben a szégyenbizottság rám mered.

Kurtán bólintok. Egyedül Clifford mosolyog.

– Kiváló! – tapsol egyet Gregory.

Anna egy iratkapoccsal összetűzött kisebb papírhalmot csúsztat elém az asztalon, aztán átad egy ezüsttollat. A hűvös toll súlyosnak érződik remegő ujjaim között, de azért sikerül a post-ittel megjelölt utolsó oldalra lapozni, és leírni a nevemet a vonalra.

Gregory és Anna elhagyják a helyüket, Clifford pedig iratokat rendezgetve vár rám mögöttem. Gregory kifelé menet megáll, és az ajtókeretnek dől. A nadrágja a lehető legrosszabb helyeken gyűrődött meg, bal keze határozottan a zsebében matat.

– Clifford, Miss Smith számítógépét még ma be kellene állítani. Az IT-saink segítenek, odavezetünk.

Ezzel kivonul, Armin pedig követi a nyomtató melletti posztjáról.

Te jóisten. Most rögtön csinálják? Mindenki előtt? Megkeseredik a szájízem, és Clifford, aki még mindig a papírjaival matat, bűntudatosan megrántja a vállát felém, de én ezt nem veszem be. A komplett karrierje a megszégyenítésről szól.

Kihámozom magam a székből, és az ajtó felé indulok, ám a küszöbnél megtorpanok, és újra azt mérlegelem, nem volna-e célszerűbb lelépni innen, és elmenni pásztornak vagy inkább beköltözni egy panoptikumba, hogy viaszbábuként tetszelegjek.

Clifford elrendezi a papírjait a karjában, majd megszólal.

– Észrevettem, hogy ma van a születésnapod. Boldog szülinapot! Harminchárom éves lettél, pont, mint én.

Kierőszakolok magamból egy mosolyt. Ezek a HR-esek miért szeretik ennyire beleütni az orrukat az emberek dolgába? Biztos vagyok benne, hogy részben szociopatának kell lenned ahhoz, hogy ez legyen álmaid munkája.

– Köszi.

Majd hozzátoldom szárazon:

– Épp így képzeltem el ezt a napot.

Túl hangosan nevet fel, én pedig próbálom nem tovább bátorítani egy mosollyal. A jegyzettömbjét a hóna alá gyűrte, a firkálmánya benyomódott a papírba.

– Cuki cica – mutatok rá. – Örülök, hogy sikerült időt szakítanod némi művészkedésre, miközben megbeszéltük a szakmai kötelességszegésemet.

Leesik az álla, és megtöri a szemkontaktust.

Kilépek a teremből, mielőtt visszanézhetne rám.

Induljon hát a szégyenmenet az asztalomhoz!

Szégyenmenet

Úgy kullogok Gregory után, mint egy gyerek, aki rossz fát tett a tűzre. Clifford mögöttem baktat, útközben bájologva köszön a felénk biccenő fejeknek.

Nyolc éven át mindent megtettem annak érdekében, hogy a lehető legláthatatlanabb maradjak, és tessék. Voltak napjaim, amikor egyetlen ember sem szólt hozzám egy szót sem. Csak bejöttem, felkaptam a fülesemet, bőgtem egy órát ebédszünetben a mosdóban, aztán kicsekkoltam.

Nyolc év után ez most olyan, mintha lenyúztak volna rólam egy bőrréteget.

Ahogy közeledünk az asztalainkhoz, látom, hogy Garret épp áthajol Caitlin fülkefala fölött, és tátog valamit, ami után Caitlin tekintete felénk téved. A légzésemre és a lépéseimre összpontosítok inkább.

Garret Caitlin legjobb barátja, és nem véletlenül. Az üzleti részleg fejeként Gregory helyettese, és mindig megoszt némi belsős infót Caitlinnel. Gyakorlatilag az internetes kommentszekciók két lábon járó megtestesülése. Caitlin képtelen visszafojtani a vigyorát, ahogy kiszúrja a menetünket. Értem én – az előállt helyzet az ő nagy áttörése. Nekem is minden álmom lenne egy ilyen lehetőség. De ebben a pillanatban nagyon szeretném emlékeztetni arra, amikor két évvel ezelőtt lerészegedett a karácsonyi buliban, és a sonkát szeletelő büféssrácnak dörgölőzött. Hozzáteszem, a bulira itt, az irodában került sor, délután háromkor. Az esemény apropója a titkos ajándékozás volt. Egy igazi hős nagy merészen leszedte a tipikusan béna irodai stockfotót Gregory irodájának külső faláról, majd újra becsomagolta neki. Senki sem tudja, ki lehetett az, de egyhavi bérleti díjamat feláldoztam volna azért, hogy lássam Gregory arcát, amikor kibontja az ajándékát.

Gregory megáll, majd jó hangosan megszólal.

– Emberek, ő itt az új HR-es elemzőnk, Cliff. Egy darabig követi majd a folyamatainkat, hogy lássa, mit hogyan csinálunk. – Oldalba böki Cliffet, aki meg sem próbálja leplezni, hogy összerezzen. – Egyet se féljetek. Annyira azért nem fog kémkedni utánatok.

Sutyorgás támad a helyiségben, és Cliff szemhéja félárbócra ereszkedik, amit nagyra értékelek. Feszült arccal fog magyarázatba.

– Azért jöttem, hogy bármilyen problémát megbeszélhessünk, úgyhogy nyugodtan gyertek ide, és ismerkedjünk meg.

Hirtelen nem tudom eldönteni, hogy legszívesebben megölelném, amiért elvonta rólam a figyelmet, vagy inkább lerúgnám a veséjét azért, hogy még több tekintetet vonzott az irányunkba.

Amikor végre a fülkémhez érünk, Gregory közelebb hajol hozzánk.

– Ennél a résznél már nem lesz rám szükség.

A vállamra teszi a kezét. Már rég nem számolom, hányszor ért hozzám ez a férfi az engedélyem nélkül. Aztán megint megböki Cliffet.

– Átveszed innen? Jolene várakozhat ott – mutat a kukám mellé.

Úgy pislog ránk mindenki a falak fölött, akár a baglyok. Az új HR-es. A számítógépem. Ezek az emberek nem bírják ezt a nyomást.

Clifford újra rám mosolyog, bocsánatkérőn. Tök fölöslegesen. Egy ismeretlen eredetű bézs színű foltot bámulok a székemen, amit eddig a pillanatig sikeresen nem vettem észre.

Mire Gregory lelép, Cliff már az egeremmel kattintgat, és egészen kitölti a fülkémet.

Harminc másodperccel vagy húsz órával később megszólal.

– És van valami terved a szülinapi hétvégére?

Ne. Csak a kérdéseket ne. Ettől a HR-es elemzőtől semmiképp.

– Lehetne, hogy erről nem beszélünk? – válaszolom minden érzelmet elfojtva.

– Hogyne – bólint, de az arcáról leolvad a vigyor. A szürke szőnyegből kilazult műanyag szálra fókuszálok inkább. A bűntudat már késő bánat.

Az iroda újra csendbe burkolózik néhány elszórt torokköszörülést, székhúzogatást és túlzottan ritmikus billentyűzetkopogást leszámítva – ezekkel a zajokkal leplezik, hogy valójában csak szimulálják a munkát. Kis idő elteltével Cliff felemelkedik a helyemről.

– Készen vagyunk. Megmutassam, mit csináltam?

– Nem kell – motyogom, mivel mindent tudok, aztán még mélyebbre süllyedek a pulcsim gallérja mögé.

– Jól van. Muszáj jeleznem, hogy ha a leveleid bizonyos szavakat tartalmaznak, azokat a rendszer megjelöli és továbbítja a vezetőségnek, úgyhogy csak óvatosan. – Minden arcizmával mosolyog, miközben bennfenteskedve odahajol hozzám. – Ja, és a böngésződben is tiltva lett egypár keresőszó és weboldal.

Frissen mosott ruha illata árad belőle, és ez jobban megragad, mint a szavai. Halkan beszél, de muszáj is, én pedig nem tudok ennél jobban összekucorodni a vizslató szempárok elől, amiktől görcsbe áll a gyomrom.

Nem válaszolok semmit. Inkább arra a szellemileg visszamaradott gyerekrajzra koncentrálok, ami a Rhonda háta mögötti iratszekrényen lóg egy mágnes alatt. Ez a hely komolyan nyomorúságos. Vennem kellett volna a jelet, amikor Gregory az interjún azt mondta, ez a cég olyan, „akár egy család”.

Cliff tántoríthatatlan.

– Ha ez számít valamit – súgja –, próbálok majd a lehető legkíméletesebben dolgozni veled. Kitaláljuk, hogy építhetsz ki jobb viszonyt a többiekkel.

Újra vigyorog, mintha előre nevetne egy még most következő viccen.

– Le kell bontanom a HR-esekről kialakult sztereotípiákat.

– Köszi szépen. – A mosolyom most nem annyira erőltetett.

Végre magamra hagy, nekem pedig még vagy egy óráig el kell viselnem a tucatnyi felém villanó tekintetet.

Bosszút forralok mindenki ellen.

Mégpedig azért, mert ettől az esettől ők most boldogok. Itt dolgozunk egy kiskereskedelmi lánc területi irodájában, ami kukorica-melléktermékeket, túrázóscuccokat és mindenféle kiütésre és kelésre való kenceficéket értékesít, és ez egyikünknek sem álmai munkahelye. Arról ábrándoznak, hogy nyitnak egy szendvicsezőt, holott egy pillecukrot is képtelenek megsütni, vagy hogy Belize-re költöznek szörfoktatónak. Aztán mindenki ugyanúgy megjelenik hétfőn, és a hetek szép lassan életfogytig tartó büntetésnek érződnek.

Az én jelenlegi helyzetem az egyetlen izgalom az életükben.

Totál baromság az, hogy jobban ki kéne jönnöm a kollégáimmal, ugyanis én pontosan erre vágytam, amikor nyolc évvel ezelőtt csatlakoztam ehhez az úgynevezett családhoz. Optimistán álltam hozzá, hogy ez a munka majd valami újnak a kezdete lesz, és itt barátkozhatok, feljebb kapaszkodhatok a ranglétrán, és azt csinálhatom, mint bárki egy ilyen helyen. Amikor Rhonda megmutatta a fülkémet – a foltos széket, miközben az övé vadiúj volt –, akkor sem jöttem rá, hogy egy ostoba játszmába csöppentem, aminek a szabályai tisztázatlanok, a nyertes díjazása pedig kétséges. Nem vettem figyelembe a szorongásomat és a tényt, hogy képtelen vagyok bármiről elcsacsogni. Szörnyűségesen megbuktam az itt töltött első hat hónapban.

Gőzöm sem volt semmiről, például hogy rossz szemmel néznek rád, ha gyorsabban dolgozol mindenkinél, vagy gyanakodni kezdenek, ha nem mesélsz a magánéletedről, és hogy azokkal, akiknek hatalma van fölötted, muszáj udvariasan viselkedned, még akkor is, ha kutyául bánnak veled. Amikor végre leesett, hogy ugyanazokba a szituációkba keveredem itt is, mint amik előidézték a szorongásomat a gimiben, pánikroham tört rám, és négy nap betegszabit vettem ki. Kis híján vissza se jöttem.

De valamiből meg kell élni, úgyhogy visszatértem, és elképzelésem sem volt, hogyan másképp tudnék túlélni, mint ezzel az állással. Tehát rájöttem, hogyan húzzam meg magam, és dolgozzak szép csendben, míg körülöttem mindenki más jópofizott. Egészen idáig kitartottam, pedig sok változásnak voltam szemtanúja. Négy évvel ezelőtt Armin mostani helyét még egy Harold nevű srác foglalta el. És Caitlin elődeivel is találkoztam: ketten feljebb tornászták magukat, egyet pedig egy másik városba delegáltak.

Több időt töltöttem ezekkel az emberekkel, mint bárki mással. Egymás szájában kell dolgoznunk, ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy együtt kényszerülünk élni. És itt az élettel van a baj, a puszta emberi jellegével, hogy sosem lehet professzionális vagy normális. Mind csupán porrá omló leszáradt bőrdarabkák vagyunk, és belélegezzük egymást. Ez egyszerűen túl sok.

Sosem beszélek velük, mégis tudok róluk dolgokat. Mindennap felteszem a fülesemet, de hallgatózom. Rhonda keleti idő szerint pontban reggel nyolckor a fia szarságaival henceg, de aztán lopkodja a kávétejszínt a hatodik emeleti hűtőből.

Armin lassan, ám kitartóan gyilkolja Joey-t, Rhonda páfrányát, ami kettejük asztala között áll. Többtucatszor láttam, hogy kék Gatorade-et önt a cserepébe. Van egy elméletem, miért akarja kivégezni a növényt (valószínűleg bosszút akar állni egy illetéktelen kebubkidobás bűncselekményéért), ettől függetlenül őrületes, amit művel.

Mel Elliot zavarba ejtően pedáns az öltözködés terén. Minden hétfőn kék kardigánt és bézs szoknyát húz, péntekenként pedig már ránézésre is lábgyilkos cipőt visel.

Ron McDowell már a múlt hónap óta nem éri el a megosztott meghajtónkat, és azzal próbál segíteni a helyzetén, hogy simán csak kevesebbet dolgozik. Egyelőre senkinek nem tűnt fel.

És Mary Perkins hótt komolyan egy deszkát és egy kalapácsot tart a fülkéjében, amin diót tör. Úgy hangzik, mintha minden délután megölne valakit, ám mi eközben továbbra is zombi módra bámuljuk a táblázatainkat, és már össze sem rezzenünk az elmebeteg kopácsolásra.

Ezek közül az emberek közül egyet sem én választottam magam köré, nem is választanám, mégis kénytelen vagyok velük tölteni az életemet.

– Hol van a kifizetett számlás doksi? – kérdi Armin Rhondától, amivel kiszakít a merengésemből.

– Nincs a számlás mappában?

– Ha ott lenne, nem kérdezném.

Ezzel pedig az iroda visszakattog világi ritmusába. Az én drámám szertefoszlott.

Újra láthatatlan vagyok.

Szülinapi buli egy főre

Bár nem várt rám a padon a sarkon túl, amikor leszálltam a buszról, mégis éreztem a jelenlétét. Ráérősen lépdelek a gazzal sűrűn teletűzdelt, repedezett járdán a lakásom felé.

– Jolene! – szólít meg Miley.

Felkavarodik a gyomrom. Basszus, tényleg meg kéne tanulnom felmászni a tűzlétrán. Igazán tölthettem volna azzal az elmúlt éveket, hogy edzem magam a parkourban, vagy az álcázás mesterévé képezem magam.

Miley tizenkét éves, ugyanabban az épületben lakik, mint én, egy szinttel fölöttem, és annyira… ágrólszakadt. Mindig talál magának valakit, hogy mesélhessen neki az életéről, teljesen hétköznapi sztorikat adjon elő a leckéjéről és a barátairól. Idén lett felsős, és már most tudom, milyen irányba haladnak majd a történetei. Most már bármelyik nap kiröhöghetik, vagy valaki becsapja, és akkor ráébred, milyen is a való világ.

Ideszökell hozzám, színtelen haja a vállánál lobog, aztán elállja előlem az utat.

– Képzeld, kaptam egy új telefont! Milyen oldalon vagy fent? Lefogadom, hogy a Facebookon.

Ráadásul mindig ilyen bunkó. Elhessegetném, de tele van mindkét kezem szatyrokkal, amikben persze bort cipelek, hogy rendesen megünnepelhessem a születésnapomat.

– Nem, nincs Facebookom – vágom rá. – Bőven elég ronda kisgyereket látok élőben is.

– Komolyan? Én azt hittem, minden öregnek van. Így mégis hogy kukkolod a volt osztálytársaidat a régi szép gimis évekből?

Görcsbe rándulok, de ha kihátrálnék, azt észrevenné.

– Instagramod sincs?

Megrázom a fejem, mire az üvegek is összekoccannak a szatyorban.

– Mit csinálsz ma este?

Miért érdekli ennyire az embereket, hogy más mit tervez? Előfordult már, hogy bárki is meglepődött mások válaszán? Az én válaszom mindig az lesz, hogy a szabadnapjaimat a sebeim nyalogatásával és azzal töltöm, hogy elfelejtsem a nem szabad napjaimat.

Ám mivel mégiscsak egy gyerekkel beszélek, azt mondom:

– Megnézek egy filmet, vagy valami.

Csalódott fintorba fordul az arca.

– De hát nem ma van a szülinapod?

– Ezt meg ki mondta neked?

Miley bizonytalanul begörbíti az ujjait.

– Te. Még a múlt héten, amikor tarot-ból jósoltunk.

A jó kurva életbe. Bólintok, pedig nem is emlékszem rá. Miley a legtöbb idejét az épület különböző közös tereiben tölti, ahol nem is szoktak emberek járni. Mindig próbál elkapni valakit egy beszélgetésre. Múlt héten is csak ült ott, és tarot-kártyákkal játszott, amikor én épp a boltba indultam feltölteni az italkészletemet. Rémlik valami a múltkorról, de csak arra emlékszem, hogy mondtam neki a csillagjegyemet, és még ücsörögtem vele egy darabig a padon, miközben ki tudja, mit hadováltam. A tanulság: gondosabban el kell kerülnöm Miley-t, ha már ittam. Mindent megjegyez, úgyhogy muszáj valamivel megsértenem.

– Így van – motyogom, majd teszek még egy lépést a járdán. Pár méter választ csak el az ajtótól.

– És tartasz bulit?

Leplezetlenül vizslatja a szatyraimat. Megrázom a fejemet, és ellépek mellette.

– Nagyra értékelem az egyedüllétet.

– De szülinapod van – jelenti ki. – Múlt héten még azt mondtad, Jolene egy új korszakát akarod megünnepelni.

Baszki. Ez a gyerek valószínűleg túl sokat látott már ahhoz, hogy valaha is értelmes élete lehessen. Még azelőtt véget kell vetnem ennek, hogy késő lenne. Ha iszom, kicsit kevésbé érzem úgy, hogy a saját csapdámba estem. Aztán néha, a kelleténél pár pohárkával több után eszembe jut, miért is épült ez a ketrec.

– Idősebb korodban már nem foglalkozol annyira a szülinapokkal.

– Ez nem igaz. Anyukám harmincadik szülinapja akkorát szólt, hogy át kellett mennem az unokatesómékhoz, mert nem fértünk el mindannyian.

Akaratom ellenére is megdobban a szívem. Oka van annak, hogy Miley ennyi időt tölt a folyosón vagy az épület tetején, én pedig próbálok erről nem tudomást venni. Az anyja hatéves kora óta állandóan kiküldi játszani. Aztán rákapott arra is, hogy még vacsorázni is kiküldje. Kisebb korában testek körvonalait rajzolta a járdára, és minden járókelő legnagyobb bánatára nem lehetett lelőni a hordozható zongorájáról. Később kellemetlenül beszédessé vált, mintha hirtelen ráébredt volna arra, hogy teljes értékű élettel bíró ember vagyok – legalábbis elméletben.

Még egyet lépek, már majdnem sikerült túljutnom rajta.

– Átjöhetek? – bukik ki belőle, óriásira tágult szemmel pislog rám.

Megrázom a fejem, ám látom, hogy erre meggörnyed.

De akkor sem.

Téblábolni kezd.

– Alig van mobilnetem, és épp a YouTube-ról tanulok horgolni.

– Nincs wifitek?

Erre látványosan elcsügged.

– De van, viszont anya dupla műszakot tol, és megváltoztatta a jelszót.

Miley anyját csak akkor látom, amikor különös időpontokban ki-be jön műtősruhában, vagy néha kisminkelve lelép estére.

Az a kérlelés a hangjában. Beengedhetném, és ihatnék egy pohárral, miközben ő nézi a videóit, és nem is törődünk a másikkal. De az a helyzet, hogy a büdös életben nem menne haza. Én pedig nem lehetek az a harminchárom éves nő, aki az otthonában felvigyáz egy tizenkét éves gyerekre, pláne a karrierem legrosszabb napján. Borzalmas elképzelés. Megcsörrennek a borosüvegek a szatyorban.

– Sajnálom – csóválom a fejem.

– Ja, tényleg fura is volt, hogy rákérdeztem – sóhajt. – De neked legalább tovább tartott nemet mondani, mint másoknak!

Komolyan redukálnom kell a vele töltött időmet.

Végre-valahára kitárom a nehéz fémajtót, aminek zárva kellene maradnia, de mindig ki van támasztva egy darab fával. Nyikorog a zsanér, ahogy belépek. Az előtérnek csúfolt helyiség örömtelen, dohos szaga üdvözöl.

A ház egy specifikus bérbeadó cégé, aminek a célcsoportja – engem is beleértve – olyanokból áll, akik a kiköhögött bérleti díj fejében nem finnyáskodhatnak, hogy nézzen ki a placc, tehát a dizájn tökéletesen személytelen, de cserébe legalább olcsó tartósság jellemzi.

A boríték a lakásom ajtajára van celluxozva. Az a zakkant Marty, a főbérlőm mindig így hagyja itt a fenyegető leveleit. Letépem, és a táskámba tömöm. A fizetésem mindig a határidő után három nappal érkezik, és hiába hagy nekem ilyen leveleket, akkor sem fogom tudni hamarabb fizetni a bérleti díjat. Ez csak egy újabb cseresznye életem habostortájára, azt hiszem.

Kinyitom az ajtót, aztán a pulton sorakozó elviteles dobozok, bármilyen vízszintes felületen felbukkanó félig töltött vizespoharak, valamint minden bútor sarkáról lelógó ruhadarabok fogadnak, mintha egy bulizó horda lépett volna le csupán pár perccel ezelőtt.

El sem hiszem, hogy komolyan megfordult a fejemben, hogy Miley-t beengedjem ide. Ide soha senkit nem szabad beengednem.

Ekkor valami eltörik bennem, mintha az egész nap vagy inkább az egész életem abban a pillanatban ért volna utol. Kipislogom a könnyeket a szememből. Jól tudom, milyen életet kellene élnem; van Pinterestem. Na, ez rohadtul nem olyan.

Amikor először költöztem Calgaryba, a gimi után hét évvel és bőven azután, hogy az osztálytársaim más városokba vándoroltak, minden olyan könnyen ment. Persze a munkám nem volt tökéletes, de legalább fizetett. Végre megszabadultam a szüleimtől, a kontrollmániájuktól és a kényszerüktől, hogy újra embert faragjanak belőlem. Ez azt is jelentette, hogy most már többet is tehettem annál, mint hogy a szobámban kuksolva fantasyt olvassak és pityeregjek.

De ami a legfontosabb: névtelenségbe burkolózhattam.

A péntek esték varázslatosak voltak. Bárokba jártam, és idegenekkel múlattam az időt, akiknek fogalma sem volt róla, ki vagyok. A pia oldotta azt a csomót a mellkasomban, amit mindig éreztem más emberek társaságában, és bármit mondhattam, mert úgysem ismert senki. Még barátokra is szert tettem, vagy legalábbis ivócimborákra. Bejelöltek egy képen, amin valakinek a szülinapját ünnepeltük. Őszinte volt rajta a mosolyom. Szexeltem, nevettem, aztán néha nem a jó számot játszották, és akkor mindenkit meghívtam egy kör felesre, ami annyiba került, mint egyhavi lakhatásom. Igen, azokban az első években úgy tűnt, minden rendben van.

Egészen addig működött, míg már nem. Mert a zokogva előadott sztorijaik belemásztak a lelkembe. És üres tekintetükben nem tudtam nem észrevenni, mennyire céltalanok. És mert időről időre olyanokat mondtam, hogy: „Egy nap mind meghalunk, és a létezésünkről is elfeledkezünk.” Ők pedig rám néztek, és bennem is ráismertek valamire. Aztán azt kérdezgették, jól vagyok-e, vagy pedig nagy hirtelen rájöttek, hogy nem tudják, honnan származom. Ahelyett, hogy jobban belebonyolódtam volna a dolgokba, inkább belesüppedtem a „Netflix és más semmi” menetrendbe.

Ez azt jelentette, hogy sikerült túlélnem. Na meg minden mást is előtte.

Azt leszámítva, hogy igazából senki sem élt itt.

Az a baj, hogy az emberek idővel egyre több mindent akarnak megtudni rólad, aztán egyszer csak összerakják, mi volt a gond mindig is. Egyetlen igazi barátom volt egész életemben, és ő már nincs. Mindig olyan érzés ez, mint nekiütközni egy téglafalnak: Ellie gyakorlatilag nem létezik már.

És persze amikor az emberek eleget megtudnak rólam, utána már egyáltalán nem akarnak tudni semmit.

Ha egyedül vagyok, semmi rossz nem történik. Itt van nekem a YouTube és pár kisebb elfoglaltság. Szeretem újra és újra lejátszani a fejemben életem nagy vitáit, és megnyerni őket, meg rákeresni gyerekszínészekre és a családjaikra, hogy hogy néznek ki, illetve szét is szedek dolgokat, például a távirányítót.

A pultra ejtem a szatyrot, majd öntök magamnak egy kellemes pohár bort, és a telefonommal a kezemben a kanapéra huppanok, hogy aztán megnyissam a kukkolásra használt Instagram-profilomat. Ez az egyik kedvenc ivós mókám: lecsekkolom, mi a helyzet azokkal, akiket valaha ismertem.

A szívem kis híján kiugrik a torkomból, amikor meglátom a legújabb posztot. Mind együtt ülnek egy piknikasztalnál, a háttérben egy sátor magasodik.

Táboroznak.

A hashtagek akár ironikusak is lehetnek, de valószínűleg nem azok: #gimisosztálytalálkozó #öribarik.

Ők bezzeg nem dagonyáznak az önsajnálatban vagy piálnak magányosan a lakásukban. Ők tovább tudtak lépni.

Ők képesek mosolyogva a múltba tekinteni.

Végül is jogos. Két ujjal rábökök a képre, minden pixelre ránagyítok, úgy vizsgálom a fotót, mint egy régészeti leletet.

Valami nem stimmel rajta, kifejezetten kényelmetlen ránézni, de nem tudom megmondani, pontosan miért. Úgy hunyorgok rá, mint valami optikai illúzióra, de még így sem áll össze.

Az elnyűtt bézs díszpárnára ejtem a telefont. A tokja sarkában összegyűlt némi mocsok, amit ha bárki meg merészelne nyalni, nagy eséllyel szörnyethalna.

Nem ezt kéne csinálnom. A saját életemre kellene koncentrálnom végre ahelyett, hogy olyan embereket kukkolok a neten, akik már nem is számítanak. Ők kirepültek a szülői fészekből, ahogy én is. Munkájuk van, ahogy nekem is.

Viszont igazi Instagramom, az lehetne.

Töltök magamnak még egy pohárkával, majd elhatározom, hogy kicserélem a profilképemet az arcomra. Lövök egypár szelfit, csakhogy mindegyik tök bizarr. Vagy túlzottan mosolygok, vagy nem eléggé, esetleg túl meredten bámulok a kamerába, vagy semennyire sem.

Végül kiválasztok egyet, ami egész korrekt lett. Kicserélem a profilképet, aztán beírom az igazi nevem.

Gregory szerint barátkoznom kellene a kollégáimmal, és valahol tényleg el kell kezdenem. Beütöm a nevüket a keresőbe – némelyik ott van az előzményekben a korábbi leskelődéseim után.

Sokukat be is követem.

Töltenék magamnak még egyet, de valahogy kiürült az üveg.

Semmi baj. Egyébként is készen állok a ginre.

Az olívabogyó a messzi-messzi hűtőben rostokol, úgyhogy kihagyom.

A legaljasabb elfoglaltságom piálás közben az, ha olyan férfiakra keresek, akik #kéjrevágyva aktívkodnak. Egyáltalán nem a szex kedvéért teszem ezt, hanem azért, hogy röhöghessek a számtalan palimadár lelombozó képein. Szánalmas kis péniszük nyomorúságosan csüng a lábuk közt, és egyik sem valódi főnyeremény, inkább csak részvételi díj. Tudom jól, hogy nem vagyok jobb ember ettől, de annak érzem magam.

Egy értesítés bukkan fel, jelzi, hogy Armin visszakövetett. Talán vele tényleg lehetnénk barátok. Ő is perzsa származású, és szerintem nagyjából egykorúak is vagyunk. Úgy rémlik, hogy amikor kezdett nálunk négy évvel ezelőtt, még próbált is kedves lenni velem. Ám sajnos addigra már túlzottan belesüllyedtem a mocsárba. Egyszer odajött az asztalomhoz, és érdeklődött, kóstoltam-e már a poutine-t az irodával szemközti boltból, én viszont túlzottan ideges voltam a csevejhez, mert Charlie – Caitlin elődje – fülelt, és ettől borzasztóan zavarba jöttem. Máskor pedig, valamelyik délután a fülesemre mutatott, és megkérdezte, mit hallgatok. Ez viszont derült égből ért, ugyanis igazság szerint a lelkekről hallgattam egy hangoskönyvet. Nem volt kedvem magyarázkodni, hogy engem istenigazából nem érdekel ez a lélek téma, pláne nem azon a fura módon, inkább csak egészségtelenül kíváncsi vagyok arra, mások mit gondolnak, mi történik, amikor meghalunk, ahhoz viszont túl logikusan állok az egészhez, hogy higgyek is benne, mégis reménykedtem, hátha találok valami olyat, ami viszonylag normalizálja a történteket. Úgyhogy csak annyit feleltem: „Valami random dolgot”, és ezt véletlenül sikerült kevésbé udvariasan odavágnom.

Azt tudom, hogy az ő anyja is teheráni. Ez sajnos egy Gregory által indítványozott sokszínűségi kezdeményezés során derült csak ki. Igencsak kiborított mindkettőnket, amikor Gregory behúzott minket meg még néhány reprezentatív csoportot, hogy egy kérdezz-felelek alkalmával „edukáljuk az irodát”. Ez után a vesszőfutás után Gregory azzal dicsekedett, hogy személyesen ő vett fel minket, pedig az tuti, hogy az interjú során fingja nem volt arról, hogy nem vagyok teljesen fehér. Ezután Arminnal egyikünk se szólt egy mukkot sem az iráni származásunkról.

És nem is vagyok biztos abban, hogy egyáltalán kellene beszélnünk erről, vagy hogy Armin hinne-e nekem. A családomon kívül soha nem ért semmilyen perzsa hatás, így nem tudhatom, hogy a felcseperedésem során mi volt a kultúrára és mi csupán a családomra jellemző. Emlékszem, mennyire örültem, amikor tizenkét éves koromban meglátogattunk egy másik iráni családot, és a vécétartályon náluk is ott díszelgett a locsolókanna. Nem igazán látom magam előtt azt a logisztikai rémálmot, ahogy felhívom magamhoz Armint csak azért, hogy lássa a mosdómat, és bizonyságot szerezzek.

Végiggörgetek a profilján: fotókat látok koncertekről zsúfolt bárokban, a lenyűgöző sportcipőgyűjteményéről, valamint néhány Twitch-részletet valami videójátékról.

Bekapcsolom a tévét, hadd szóljon a háttérben a Nagy Ő női változata, a The Bachelorette. Szeretem, hogy úgy érzem tőle, én is a rajongótábor, a Bachelor Nation tagja vagyok. Mintha tartoznék valahova.

Aztán rájövök, hogy ez nem igaz. Túl gyorsan alakítottam át az életemet.

Egy újabb értesítés villan fel: Caitlin Joffrey küldött engedélykérést, hogy követhessen. Ezek szerint mégis rendben van köztünk minden? Lehet, hogy mégsem vagyunk akkora ellenségek, mint hittem. Beletekerek az ő képeibe is, önjelölt influenszer jelleggel iszogat mindenhol. Látom őt a strandon az Etsyről vett kapucnis takarójában, bögrével a kezében; a havi célkitűzéseit egy nyitott határidőnaplóban, csicsás kézírással; smoothie-kat művészien elrendezett gyümölcsszeletekkel a tetején; a pasija kezét, ahogy fogja az övét. De mindig csak a kezét látni, vagy a felsőtestét. Azt hiszem, így a legjobb, így legalább enyhe Guy Fieri-alkattal tudom magam elé képzelni. Ahogy mélyebbre ások a profiljában, a barátairól találok képeket. Kirándulni mennek, összeillő pólóban bulizni vagy gyógyfürdőzni, esetleg borozós vagy kreatívkodós estéken kapcsolódnak ki.

Amúgy ők csak úgy… ráírnak egymásra? Nyelek egy nagyot, hogy eltűnjön a gombóc a torkomból.

Még egy értesítés: Garret szeretne követni. Valahol az elmém kényelmes piapaplanjából egy szúrós gondolat furakodik a felszínre. Az időzítés nem lehet véletlen.

Inkább csak posztolok magamról egy nevetős képet. Tudok ám vicces is lenni.

Ránagyítok egy képre, amit Armin több mint egy éve rakott ki. Egy rajz, amit az egyik kedvenc játéka rajongóinak küldött be. Véletlenül megnyomom a szívecskét. A kurva picsába a régi képekre nyomott szívekkel!

Talán ennek így kellett történnie. Biztos nem lesz semmi baj. Az emberek így barátkoznak. Szerintem írok neki.

Azt pötyögöm: Látszik, hogy bejön neked ez a játék.

Inkább kitörlöm. Mennyire para már ilyet írni bárkinek.

Aztán: Ma van a születésnapom, és magányos vagyok.

Ezzel kidőlök.

Másnaposság feldolgozás alatt

A harmincharmadik születésnapom másnapján olyan masszívan zsibbadt végtagokkal ébredek, hogy biztos vagyok benne, valójában meghaltam, és beállt a hullamerevség. A nap piszok erősen tűz, és úgy érzem, az agyam folyamatosan a koponyámnak rohangál. A fájdalom egy teljesen másik valóságból nyúl utánam. Mintha szó szerint minden – az a sok pia, a munkanapok meg egy egész életnyi szorongás – falatokat harapott volna ki belőlem.

Röviden szólva nem ez életem legvidámabb reggele. Krákogva próbálok megszabadulni a torkomat bélelő fűrészporos karistolástól, de mindhiába.

Rám törnek a tegnap este emlékei.

Eszembe jut, hogy összefutottam Miley-val. Megsértettem? Megint?

Oldalra gurulok, mire a telefonom hűvös sarka beleváj a halántékomba. Igyekszem elhessegetni a gondolatot, hogy mennyi rákkeltő hullámot sugárzott az agyamba, míg aludtam. A jobb sorsra érdemes készülék iszonyú szerencsétlenül néz ki: elborítják az ujjlenyomatok, mintha bulizott volna. Belül viszont biztosan kiröhög, miután szemtanúja volt annak, mit műveltem tegnap este. Kedves egészségére.

Felemelem, mire felold a képernyő, és szembesülök az üzenettel, amit Arminnak küldtem. Bassza meg! Azonnal ülő helyzetbe vágom magam, majd sűrűn pislogva próbálom élesíteni a látásomat. Öt perccel a küldés után Armin elolvasta, ám nem válaszolt.

Meg kéne szabadulnom a telefonomtól. Be kéne vonszolnom magam a kádba, és ott önutálkozni egy darabig, de nem maradt más, csak a hűvös takaró a lábaim között.

A falat bámulom, ahonnan a konnektor mintha csodálkozva nézne vissza rám. Aztán olyan hanggal jelez a telefonom, ami azt súgja, anyám facetime-ozni akar velem.

Ha nem foglalkozom vele, akkor megtalál személyesen, úgyhogy inkább az arcom elé tartom a mobilt, és megnyomom a Fogadás gombot.

Anya abban a pillanatban elfintorodik, hogy a hívás létrejön, és a kijelző sarkában meg is látom, miért: az elkent szemfesték gyűrűjében pandaszemem vérben forog. Félrefordítom a kamerát, de nem elég gyorsan.

– Miért nem mosod le a sminked? Ráncos leszel tőle, és egyre öregszel!

– Kiment a fejemből – szólok reszelős, elnyűtt hangon. – Sokáig tartott a vacsora a barátaimmal.

Veszem ám a poént, hogy volt idő, amikor még arról hazudtam, hogy otthon maradok, és azt is, ez az újfajta megtévesztés mennyire szánalmas.

– Remélem, nem vezettél részegen. Ne a plafont mutogasd már! Azért hívtalak, mert az arcodat akarom látni! – Tompán megakad a hangja. Ő sem idegenkedik a bortól. Az emberek hajlamosak alábecsülni, mennyire megrázó élmény elhagyni a hazádat csak azért, mert egyik napról a másikra drasztikusan megváltozott. Hogy mekkora szívás új életet kezdeni egy olyan helyen, ahol az emberek jó része pusztán azért utál, mert ott vagy.

– Nem is vezetek – közlöm keserű szájízzel.

– Esetleg koszbazi volt valakivel? Ezért feledkeztél meg a sminkről?

Az a reménykedés a szemében, az a legrosszabb.

– Nem, anyu, az én koszom egész éjjel üres maradt. – Csak akkor használjuk a fárszi kifejezéseket, ha szexről beszélünk.

Megint rám cöcög, ám hősies visszafogottsággal nem erőlteti tovább a témát.

– Hogy megy a munka? – kérdi.

– Remekül! – felelem túl élesen.

Aztán a meggyőzés kedvéért hozzáteszem:

– Nagyon biztosnak érzem magam a helyemen.

Anyám számára nincs fontosabb a pénzügyi biztonságomnál. Évek óta szépítgetek mindent a melóm kapcsán, hogy többnek tűnjön, mint amilyen valójában.

– Jó. Talán elő is léptetnek.

– Ha lesz rá lehetőség, biztosan.

Nem fejtem ki, mennyire távol áll ez az igazságtól. Tulajdonképpen hálás lehetek, hogy tegnap nem rúgtak ki, és azt a traumát anyu nem viselné el. Amikor gyerekként bevásároltunk a sulihoz, közölte velem, hogy nincs szükségem radírra, egyszerűen csak ne hibázzak.

A tekintetem megint a falra téved, amit vastagon és tejfehéren borít az a rengeteg festékréteg, mely az előző lakók fájdalmas emlékeit hivatott elfedni. Talán külső szemlélőként nem tűnik soknak, de az az élet, amit itt, ebben a lakásban építettem fel magamnak, milliószor jobb, mint amikor még a szüleimmel laktam. Itt azt iszom és nézek, amit csak akarok, anélkül, hogy egyfolytában ferde szemmel sandítanának rám. Nem kell állandóan csalódásnak éreznem magam, és amikor mégis, hát az meg az én bajom.

Ám ha elveszítem a munkámat, Marty levelei néhány nap leforgása alatt beváltják a fenyegetésüket. Ekkor egy választásom marad csak: visszaköltözni anyuhoz és apuhoz.

– Dolgozz tovább keményen, és észreveszik majd. – Anyu mosolyog, bár az arca felsőrésze mozdulatlan marad, hála a bőséges mennyiségű botoxnak. Aztán valahogy mélyebben néz a kamerába. – Egészen biztos, hogy minden rendben?

– Ja, persze! – biccentek túl hevesen. – Apu merre?

Elfordítja a tekintetét.

– Épp cipőt húz. A vénember megpadkázta a kocsit, úgyhogy most mehet megjavíttatni…

– Boldog szülinapot, Jolene! – kiáltja apu a háttérből, majd megköszörüli a torkát. Egy cipőt tartó kéz integet a képernyőn.

– Köszi! – intek vissza, és a kezem legalább annyira merev, mint az ő hangja. Ha vele beszélek, mindig kiüresedettnek és szétforgácsoltnak érzem magam, nagyjából azóta, hogy hét évvel ezelőtt hallottam, ahogy azt ecseteli: „Huszonöt éves, és még mindig mi tartjuk el. Nincs élete, barátai se lesznek.” Minden porcikámat elöntötte a szégyen, aztán pár héttel később elköltöztem. Ha anyu nem lenne, csak egy szerencsétlen karácsonyi vacsora erejéig futnánk össze.

A kamera visszatér anyu arcára, és a pillanatokra beálló csöndet nincs, ami betöltse. Ezen a ponton illene érdeklődnöm a nagynénik felől. Csakhogy általában közülük legalább kettővel aktuálisan fasírtban vannak, és ha a nem megfelelőre kérdezek rá, az elrontja a hangulatot.

– Hát, köszi, hogy hívtál.

– Boldog szülinapot! Ha apu elintézte a kocsit, elviszünk ma vacsorázni, mit szólsz? Elmegyünk érted.

– Ne! – kiáltok fel. Nincs az az isten, hogy idejöjjenek. Alsó hangon húsz munkahónapra van szükségem, hogy elfogadhatóvá varázsoljam ezt a placcot.

Anyu felhorkan.

– Csak egy percre ugranék be. Kumar a közelben lakik, vele is találkozom. Kell még sáfrány.

Körbepillantok a szétszórt üvegek és ruhák halmán, mire összeszorul a gyomrom.

– Én azt hittem, a sáfránydílered inglewoodi.

Számos perzsa piac található itt, anyu mégis a városszerte felbukkanó dílerhálózatban hisz, „a jobb árak és minőség” reményében. Nem egyszerű nyomon követni.

– Peymant otthagytam. Egy igazi olcsójános, és a sáfránya sem jó már.

Jobb, ha ebbe nem megyünk bele.

– Anyu, nem vagyok jól, szerintem ne gyertek. Érzem, hogy migrénem lesz.

Helytelenítő tekintete felkavarja a gyomorsavamat.

– Jó ideje nem találkoztunk már. Nem azért költöztem ide, hogy téged ne lássalak, és csak ugyanazokkal a régi rokonokkal járjak össze, pláne, hogy Minoo is egy picsa.

A szüleim társasági emberek, és fősuli után, amikor bebábozódtam a pincénkben, ők továbbra is eljártak szórakozni a túl kicsi városunkban. Viszont minden elképzelhető módon kiestek a pixisből. Apu vegyészmérnökként dolgozott annál a cégnél, ahol a barátnőm, Ellie apja is. Sőt, apu egyenesen Mr. Wong alá tartozott. És az események után apu karrierje éppolyan sebességgel omlott össze, ahogy a köztünk álló fal megszilárdult. Két évvel később szégyenszemre nyugdíjba vonult, azután hét kerek évig mi számítottunk a város páriáinak, együtt éltünk a purgatóriumban. Miután végre elkezdtem az online üzleti adminisztráció képzést, majd végre felvettek a Supershopsba, és végre kétórányira költöztem attól a várostól, nyilvánvalóvá vált, hogy a szüleim sem ragadhatnak ott. Nem maradt semmi, ami ott tartsa őket. Calgaryba jöttek, és anyu azóta is rendre győzköd, hogy költözzek hozzájuk. Mindig olyan kis ártatlanul fog bele – „Így spórolhatsz saját lakásra vagy az esküvődre” –, de ezzel valójában azt sugallja, hogy nekem vágynom kéne saját lakásra vagy esküvőre. A bűntudat amiatt, amit műveltem velük, bőven elég lenne, de az a nyomás, hogy milyen életet szánnak nekem, továbbá minden erre irányuló beszélgetésünk elviselhetetlen.

– Ígérem, hogy elmegyünk vacsorázni máskor, amikor jobban érzem magam – közlöm, mielőtt túl mélyre ereszkednék a gondolataimban.

Anyu mosolyának új görbületétől kiráz a hideg.

– Á! Mit szólnál ahhoz, ha a nagynénikkel vacsoráznánk a héten? Így mindannyian felköszönthetnének téged.

Az olyan, mintha az oroszlán barlangjába lépnék be. Anyu minden hétfőn összeül a helyi perzsa hölgyekkel egy féláras kebubra és a még olcsóbb pletykákra. Abban a pillanatban, hogy a szüleim ideköltöztek, anyu szociális élete jelentősen élénkebb lett, mint az enyém. Próbálják elráncigálni a gyerekeiket ezekre az alkalmakra, de mi, unokatesók ritkán vagyunk érzelmileg elég stabilak ahhoz, hogy rábólintsunk.

Épp beizzítanám a kifogásgyárat, de anyám szeme reményteljesen felcsillan.

– Oké – bukik ki belőlem.

Mosolyától az arca minden része ráncba szalad.

– Ej dzsan. Ne feledkezz meg a szép sminkről! Büszke akarok lenni arra, hogy a koszomból jöttél.

– Úgy lesz, és örök hálám ezért a szemléletes születésnapi képért. Megyek, kitakarítok.

– Jó kislány! Lépj ki egy kicsit a lakásból, hadd érjen a nap! – A hátam mögé mutat. – Olyan poros és sötét odabent minden, nem is értem, miért akarsz ennyire ott lakni.

És ennyi, a bűntudatomat máris felváltotta a kifejezetten anyámra szabott, mélyről jövő bosszankodás.

– Később beszélünk.

– Egyél gyümölcsöt! – szól rám anyám elköszönésképpen.

Miután elbúcsúztunk, egy jó tíz percre belemerülök a telefonomba. Egy lelombozó, súgókártyás eljegyzési videónál lyukadok ki, aztán kattintásvadász baromságokat olvasok arról, hogyan buktak le emberek a hazugságaikkal.

Végül elérem azt a pontot, amikor eléggé undorodom magamtól ahhoz, hogy bizonytalanul lefolyjak a kanapéról, miközben minden egyes mozdulattól hőhullám tör rám. Lehámozom magamról apu régi céges pólóját, és kivergődöm az alsóneműmből. Az üres fürdőkád hideg porcelánja enyhíti a bágyadtságomat. Lábbal megnyitom a csapot, majd ahogy telik a kád, kutakodom a YouTube-on, és aztán a komplett helyiséget betölti az a dal, ami Ellie halálakor szólt.

Énekelek.

Beteges dolog ez, amiről nem tudom, hogy kéne leállnom.

Még a gondolataim végére se érek, amikor óriási könnycseppek indulnak meg és csordulnak végig az arcomon.

Otthonra lelek bennük.

Még a temetésére se mentem el. Így volt helyes.

Véget ér a dal, és újra lejátszom.

Mert ha Ellie-vel nem lettünk volna barátnők, az a temetés meg sem történt volna.

Titkos mismásolat

Az örökké haldokló neoncső zizegése a világ legnyomorúságosabb szagával keveredik: az odaégett mogyorós kávééval. Ezzel pedig elkezdődik egy újabb rettenetes hét.

Caitlin szemmel tart, amíg odaérek a fülkénkhez, vigyorától pedig megáll bennem az ütő. Rhonda felpillant, aztán érkeztemre gyorsan félre is kapja a tekintetét. Bárcsak lenne megoldás arra, hogy az emberek ne bámuljanak folyton az arcodba.

Armin félénk pillogása teszi be a kaput. Forróság kúszik fel a nyakamon, amint lelki szemeim előtt a pénteki események milliomodjára is lejátszódnak.

Caitlin a billentyűzetét csapkodja, ahogy elhaladok mellette. Túlzottan lefoglal a halálvágyam ahhoz, hogy foglalkozzak vele, de aztán a gépem előtt várakozó kis sárga doboz eltereli a figyelmemet.

Védekezőn állok fölötte, míg kinyitom, és igencsak drágának tűnő, szivárványcukros fánk fogad benne. A doboz belső felére ragasztott post-iten az a szöveg áll: Üdv a harmincháromban – Cliff. Az aljáról pici cica mosolyog rám.

Mi a franc baja van ennek az embernek? Ő lenne a professzionális viselkedés mintaképe?

Habár… Végül is, ez nem illegális, vagy rossz, vagy ilyesmi.

Gombócba gyűröm a papírt, és a fiókom aljába süllyesztem, ahol olyan dolgokat őrzök, amiket ki kéne dobnom, de mégsem érzem őket egészen kukára késznek.

A dobozt vizslatom. Túlzásnak érzem. Egyetlen módon tudom elkerülni a fánkkatasztrófát: ha az ölembe dugom a klaviatúratálca alá, és darabokat törögetek belőle, amíg el nem tűnik.

Pihepuha édesség illata csapja meg az orromat. Ez lehet a világ legjobb fánkja. És mégsem élvezhetem ki.

Gregory kirobbanó örömmel talpal be az ajtón, és úgy üdvözöl mindenkit, mintha Bohócfalva kibaszott polgármestere lenne.

Kamuból mozgatom az egeremet, ahogy közelít, és a gyomorsavam elnyomja a cukor ízét a nyelvemen. Megint ott tartok, hogy nem kellett volna annyi bort innom tegnap. Illett volna tanulnom a péntekből. De azt az üveget mégiscsak ki kellett végezni, most pedig olyan a fejem, akár egy kukta.

Ennyi, elég volt. Ezen a héten – sőt, ami még fontosabb, ezen a hétvégén – nincs több pia. Harminchárom éves vagyok, ideje felnőni végre.

Bejelentkezem, hogy nekilássak a napi munkának, de megtorpanok az e-mail-ikonomon lévő szám láttán. Hogy lehet máris ötvenhat e-mailem?

Ez új rekord. Ehhez kell egy kávé.

Felállok, a tekintetemet gondosan a gumiszürke lambériára szegezem, miközben a fénymásolószoba felé lépdelek. Menet közben megüti a fülemet, hogy Caitlin odasúg valamit Rhondának.