Copyright © Barna Berni, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-59-7

Magamról

A nevem Barna Berni. Író vagyok. Tánc- és művészeti szakon tanultam. A későbbiekben a Magyar Író Akadémiára jártam, majd alternatív terápiás módszereket sajátítottam el. Egyéb végzettségeim: Alternative Psychology, Early Childhood Education and Special Education – Bach therapy. A mindennapokban alternatív terápiákkal foglalkozom, egyéni és csoportos formában.

Az életem sok évig a tánc körül forgott. Az iskoláim elvégzése után a Hold Színháza nemzetközi társulattal dolgoztam. Munkám közben bejártam a fél világot. A későbbiekben az írásaimat adaptáltam színpadra, majd saját társulatot és ügynökséget indítottam. Táncosként több nemzetközi díjat is nyertem.

Amikor elkezdtem megírni, az első, The One című könyvemet, a világ nagy spirituális tanítóival beszélgettem az emberiséget foglalkoztató főbb kérdésekről. A könyv egy utazásokkal tarkított önnapló és interjús kötet. Interjúalanyaim Mooji, Gangaji, Bracó, Eli-Jaxon Bear és egy navaho indián sámán. Jártam Indiában, Izraelben, Portugáliában, Olaszországban, Németországban, Ausztriában és Angliában az első könyv kapcsán.

Később megjelent A férfi-nő mítosz című könyvem, ahol az emberi kapcsolatok témakörét vizsgáltam társadalmi, pszichológiai, történelmi szempontból, arra keresve a választ, hogy miért éljük a kapcsolatok mélypontját jelenleg. A könyvben a saját, személyes utam mellett hiteles férfiakat kérdeztem a témában. Feldmár András, Dr. Hadas György, Klein Dávid, Bedő Imre és Kis Balázs Kunó válaszoltak a kérdéseimre.

Harmadik könyvem, a Nem a te hibád azért született meg, hogy minél több ember tegye magáévá azt a felfogást, hogy az élet tele van örömmel, csak a megfelelő nézőpontot kell megtalálni hozzá.

A sok „tökéletes” ember helyett több őszinte embert szeretnék.

Sok, a világot a sarkából kiforgató fekete bárányt, bohócot és forradalmárt!

Olyanokat, akik még tudnak sírni örömükben, elmélyülni, de közben viccet csinálni a nyomorból.

Olyanokat, akik szabálytalanul tudnak hallgatni, meg üvölteni is, ha kell.

Olyanokat, akik tudnak magukba nézni, de látják azt is, ami kint van, de kevesen merik kimondani.

Olyanokat, akik káromkodnak, de becéznek is.

Olyanokat, akik kimondják az igazat. Maguknak és másoknak is.

Olyanokat, akik már nem akarnak megfelelni és teljesíteni, mert már tudnak alkotni.

Olyanokat, akik már nem hisznek semmiben, de mégis van hitük.

Olyanokat, akik tudják, hogy a tudatosság azoknak való, akik már megjárták a poklot, a vallás meg azoknak, akik félnek.

Olyanokat, akik mernek sikítani, és nem érdekli őket, mit szólnak mások.

A sok „tökéletes” ember helyett inkább igaziakat szeretnék.

Olyanokat, akik élik és kimondják azt a bizonyos „kibaszott” igazat.

Önmagukról is.

Bevezető

Torkig vagyunk már az elméletekkel, mert már mindenki, mindenhogy elmagyarázta, hogyan kellene élnünk, és közben annyira összezavarodtunk, hogy pont ezt felejtettük el.

Ez a könyv nem a hibások kereséséről szól. Nem arról, hogy bárkit is hibáztassunk, de arról sem, hogy felmentsünk. Arról igyekszik beszélni, hogy egyik megoldás sem helyes. Nem lehet sem mindent magunkra vállalni, sem pedig csak másokat hibáztatni azokért a problémákért és fájdalmakért, amelyek részei az életünknek. Inkább attól a nézőponttól szeretném elszakítani a Kedves Olvasót, hogy a ma divatos tanok többnyire mindennel kapcsolatban szeretnék ránk kenni a felelősséget, arra hivatkozva, hogy mindent mi teremtünk.

Azt kell mondjam, ez valóban így van, hiszen a tudatunknak rendkívüli teremtőereje van. De ez a teremtőerő csak akkor tud teret nyerni, ha megértjük önmagunkat, a világ és a többiek működését, és ha már tudunk tiszta teret létrehozni, akkor válunk teremtővé. A „te teremtesz mindent” tétel, sajnos, úgy, ahogy azt átadják, lényegében azt is jelenti, hogy mindenki mást felmentünk, még ha a saját dolgaival megnehezítette is az életünket. Ez nem helyes! A modern társadalom vadászik a hibásokra, és sajnos a legtöbbször az áldozatok válnak azokká, mert a fel nem dolgozott egyéni és társadalmi traumák egyfajta falkaösztönt hoznak létre, amiben az az elv uralkodik, hogy ha az áldozatot hibáztatjuk, nem kell szembesülnünk a saját sötétségeinkkel.

Az áldozathibáztatás valójában kollektív sötétség, elrejtés és a szembesüléstől való félelem. A vallások, és így a spirituális tanok is gyakran képviselik ezt. Nem gondolom, hogy szándékosan ártva, hanem inkább azt, hogy sokszor nincs meg a tisztánlátás, és túlmisztifikálunk olyan dolgokat, amelyek nagyon is reálisak. Ahhoz, hogy magasra emelkedj, szembe kell nézned a sérüléseiddel, a sötétségben csücsülő titkaiddal, és meg kell barátkoznod velük. Ha van merszed megnevezni őket, akkor arra is lesz esélyed, hogy a gyógyulás útjára lépj. Ehhez pedig bátorság kell! A traumákat ugyanis a titokban tartás teszi annyira alattomossá. Az, hogy sem te, sem más nem meri megnevezni őket, mert akkor szembe kell nézni azzal a fájdalommal, amit okozott. Az életünkre, mint a kagylóra a héj, ezernyi réteg rakódott: a félelmeink, a sérüléseink, az ítéletek és a hitek rétege ez. Lefejtésük fájdalmas feladat, és érthető, hogy ha lehetne, a könnyebb utat választanánk.

De ez nem hoz igazi átalakulást. Igazi átalakulást az hoz, ha beletesszük a munkát a saját megszabadulásunkba. Az, ha értjük, mit kéne tennünk és a dolgok hogyan működnek. Az, ha már nem hibáztatjuk önmagunkat, ha már képesek vagyunk nemet mondani és az, ha tudunk máshogy tekinteni azokra, akik megnehezítették az utunkat. Nem felmenteni őket valami álszent módon, hanem megengedni magunknak a gyógyulás minden folyamatát. Ha nem teszünk úgy, mintha semmi sem történt volna. Letenni viszont csak úgy tudunk terheket, ha megértettük: nem kell a végtelenségig magunkban vagy másokban keresni a hibát. Mindennek oka van. Talán sokkal kiterjedtebb dolgok hatnak ránk, mint azt akár elképzelni képesek lennénk.

Az ember egy hihetetlenül érzékeny energetikai, érzelmi és biológiai rendszer. Csillagok porát és ősök történetét hordozzuk. Ha ezt egyszer megérezzük, azt is megértjük, hogy képesek vagyunk a teremtésre. Ahogy azt tanítják olyan mesterek és gondolkodók, akik már tisztában vannak azzal, hogy az elménk bármire képes, ha nem akadályozzuk a saját félelemből alkotott korlátainkkal.

De addig, amíg ezt megértjük, vezet egy út. Egy olyan út, ahol mersz kérdéseket feltenni, és az is biztos, hogy a legjobb válaszokat is Te magad fogod megadni. És mi van ez után? Máshogy tudsz majd rálátni a múltadra és szabadon választani, nem a mintáid és traumáid által programozva.

-1-

Maradsz vagy mész?

Azért választottam rögtön az elején ezt a címet, mert vélhetőleg nem mindenki marad velem, és olvas tovább, ha elmesélem, miért is írtam meg ezt a könyvet. Évek óta foglalkozom az önismeret legfontosabb témáival, és a mai napig azt tartom, hogy a „legjobb önvédelem az önismeret!”. Tudom, hogy számtalan problémánk mellett ez úri huncutságnak tűnik – és valójában az is, mert a mindennapi életünk kézbentartása mellett ez az utolsó, amire marad energiánk. De többnyire mindannyiunk életében eljönnek azok a krízisek, amelyek okán elkezdünk kérdéseket feltenni magunknak önmagunkról, az életünkről, a múltunkról, vagy ha nem, akkor belemenekülünk valamibe, hogy ne kelljen kérdéseket feltennünk. El kell jönnie a megfelelő időnek ahhoz, hogy feltehessük ezeket a kérdéseket.

Ennek amúgy egész egyszerű oka van. Az idegrendszered, a személyiséged és a mintáid fogják ezt is meghatározni, mint oly sok mást is. Ha még nem bírnád elviselni a kérdésekre adott válaszokat és beleroppannál, akkor még nem jött el az ideje.

Mostanában gyakran tapasztaljuk, hogy más akarja ránk erőltetni azt, amit igaznak tart, és rábeszélni minket arra, amiben ő hisz. Meggyőzni minket arról, hogy ez lesz a mi megoldásunk is, és arról is, hogy mi az út, ami követendő. Mert ez fog majd mindenen átsegíteni. De ez nem fog eljutni hozzád. Mert megérzed ebben az erőszakot és tagadásba kerülsz, mert azt érzed, ez nem a Te utad (hiába volt jó másnak), vagy azt, hogy ez számodra még idegen.

Tényleg mindennek oka van. A tagadás is egy elfogadható állapot, ahol még nem jött el az ideje annak, hogy szembenézz a sokszor igencsak fájdalmas dolgokkal. Többnyire ezért is kapnak teret manapság azok a módszerek, amelyek kielégítik a kíváncsiságodat és a felszínt kapargatják, vagy azt sugallják, majd megoldják helyetted.

Ezért akartam rögtön az elején leszögezni, hogy neked kell eldöntened, itt maradsz-e velem ezen az utazáson, ahol nem lesz sem kényszeres megvilágosodás, sem kikényszerített válaszok, sem erőszakos nyomás arra nézve, hogy meggyőzzelek arról, mi is a tuti tipp az életben és mitől fogod jobban érezni magad.

Azért nem, mert pont ezért kezdtem el írni ezt a könyvet. Azért, mert talán az a dolog, amit a legjobban utálok, a kényszerítés. Tudatosan vagy ártatlanságba burkolt, önkéntelen módon. A rózsaszín papírba csomagolt megoldások, a jótékony köd és sokszor a hitekből fakadó bántalmazás (hisz minden erőszak, legyen az testi, lelki vagy szellemi, ami nem a Te beleegyezéseddel történik, vagy manipuláción alapul, vagy el akarja veled hitetni, hogy az az egyetlen megoldás), ami csak még jobban bezár, nem fog segíteni egyikünknek sem, csak összezavar. Meg azért is, mert úgy tűnik, itt már mindenki mindent tud, és közben észre sem veszi, hogy mennyit árt.

Valahogyan mi emberek nagyon szeretjük azt hinni, hogy értjük az élet nagy dolgait, és arról meg kell győznünk másokat is. Lényegében az egész történelmünk arra épül, hogy valaki meg akart győzni valakit arról, hogy hogyan kéne működniük a dolgoknak. Ma sincs ez máshogy. Megmondjuk mitől jó vagy rossz valaki, mitől értékes vagy sem és azt is, hogyan kéne azzá válnia. Óriási méreteket öltött az a trend, hogy változtass a dolgaidon, hogy boldogabb, teljesebb vagy egészségesebb legyél. És ehhez meg is mondják az utat, ami vagy működik, vagy nem. Természetesen szükség van azok támogatására, akik ezeket már felfedezték és meg is tudják valósítani, de ez semmiképpen nem lehet kényszer. Mert ha nem tudsz jobb emberré válni meg bőséget teremteni meg társat bevonzani, pedig megmondták a tutit, folyamatosan rosszul fogod érezni magad.

Az a tudásdömping, amibe manapság élünk, kezd átfordulni egy érzelmi káoszba, ahol már nem is tudjuk, hogy mit kövessünk ahhoz, hogy jobban legyünk. Pedig szeretnénk jól lenni, de ez az erőltetés csak az ellenkezőjét éri el. Önértékelési problémákat és szorongást. Elvégezted az ezredik tanfolyamot, voltál már mindenhol, de még sincs meg az, amitől azt hitted, boldogabb leszel. Rengeteg munkát beletettél, hogy megértsd magad, a világot, és jobb legyen a lelki immunitásod. Részben sikerült, de nincs teljesség.

Sem azok, sem ez a könyv nem fogja neked megmondani, mi lesz a Te üdvözítő utad. Mert az egyedi. És mindenki jár rajta, akár foglalkozik tudatossággal, akár nem, mert egyre bölcsebbek leszünk. Az élete során előbb vagy utóbb mindenki felteszi magának a nagy kérdéseket, mert ez az élet rendje, akár keményen foglalkozol ezzel, akár nem, akár tagadod, akár nem. Vannak törvények, amelyek elkerülhetetlenek. A kérdés az, hogy akarsz-e válaszokat is? Saját és egyedi válaszokat. A legfontosabb talán az, hogy ne bántsd magad azzal, hogy a Te hibád, ha nem hiper-szuper az életed annak ellenére, hogy a lehetőségeidhez képest mindent megteszel. Más oka van, nem az, hogy béna vagy.

Talán erről szól ez a könyv. Hogy megnyugtató válaszokat keressünk együtt, ha felkészültél rá. Önszeretet, megbocsátás, elengedés, sors, karma, önismeret, teremtés… Mantraszerűen ismételgetett megoldási lehetőségek, de mi van mögöttük? Miért nem megy? Most tényleg annyira szerencsétlen vagyok, hogy ezt nem tudom megcsinálni? Nem. Nem vagy az!

A saját történeteimen keresztül foglak végigvinni azokon a problémákon, amelyekre naponta kínálnak gyors és hatékony megoldásokat. Amelyek persze a legtöbbször nem működnek. Miattuk pedig beleununk vagy belekeseredünk az önmunkába, és emiatt nem látjuk meg a valódi kivezető utat. Ezért egy kicsit más szemléletmóddal is megnézzük hát a legfontosabb dolgokat. Kicsit holisztikus, kicsit spirituális, kicsit realista módon, de nem durván és nem ráerőltetve senkire egyfajta hitet és módszert, hogy ne kelljen megint rosszul érezned magad. De választ csak Te kaphatsz. Ezért abban is segítek, én milyen kérdéseket tettem fel magamnak.

Kezdjünk is bele! Velem tartasz?

-2-

Illúzió vagy realitás, önismeret vagy önbecsapás?

Ahhoz, hogy erre válaszolni tudjak, el kell mesélnem a saját utamat. Mert a válasz a saját tapasztalataimon meg a tanultakon keresztül érkezett meg. Igaz, hogy manapság már azt mondom, hogy sok éven keresztül arra törekedtem, hogy tanuljak, most meg arra, hogy mindezt bizonyos fokig elfelejtsem, és az ösztöneimre hallgassak. Ezt nyilván meghatározza az, hogy az első a tanulás, aztán jöhet a tudásod szelektálása.

Nem szeretem magam sehová beskatulyázni, mert túl szűknek érzek minden ilyen skatulyát. Amúgy is már szinte követhetetlen, hogy az önfejlesztés mit is jelent, és hogyan kezdjünk hozzá, a tapasztalatainknak meg van már ezer meg ezer tudományos, áltudományos, spirituális meg mágikus magyarázata, pont annyi, amennyire mi magunk is színesek vagyunk. Éppen ezért nehéz ebben a kavalkádban megtalálni azt az utat, ami számunkra a legjobb. Mert sajnos még mindig kevésbé hallgatunk a saját belső hangunkra, mint mások hangoskodására. Valójában még mindig nem bízunk magunkban, és ezt nem segíti a rengeteg elmélet sem. Azt látom, hogy manapság óriásit fejlődtünk abban, hogy segítsünk magunkon, és rájöttünk, hogy a régi tradíciók, amelyek el akarták rejteni a traumákat (mert szégyen volt, amelyek szerint a lélek ápolása az luxus, vagy hogy az érzékenység valami kórság), ma már leáldozóban vannak. A társadalmi minták is velünk együtt fejlődnek, és lassan teret adnak annak is, hogy mélységében gyógyítsuk önmagunkat, és ezáltal a társadalom is gyógyuljon. A nagy szakadékok között vékonyka hidak is épülnek, és közelíthetünk egymáshoz és önmagunkhoz.

Ehhez viszont leginkább az kéne, hogy ne ítélkezzünk és nézzük le egymás tapasztalatait. A spiritualitás és a tudomány egymás felé közelítése, mindkét oldal eredményinek az elfogadása óriási segítség lehetne ahhoz, hogy a belső és így a külső világunkban is több legyen a megértés, hisz az egyensúlyt ez adhatná. Középen maradva, befogadva egymás nézőpontjait és nem szélsőségesen, gyanakodva szemlélve a két oldal gondolatait, rengeteget adhatna ez mindenkinek.

Középen maradni annyit jelent, hogy figyelmet fordítok arra, ami bizonyított, de arra is, amit tapasztalok és megfoghatatlan. Már rég tudjuk, hogy nemcsak biológiai egység vagyunk, hanem azt is, hogy ezt az egységet és annak működését sok minden befolyásolja. Ősi kultúrák adták át nekünk ezt a tudást, amelyeket aztán sok időre elfedett a tudomány, de azt gondolom, hogy a lélek mindig emlékezni fog és kutatni fogja a nem kézzelfogható magyarázatokat is. Igaz, hogy mára a modern kutatások is lassan megerősítik ennek az ősi tudásnak a létjogosultságát, és talán egyszer egyensúlyba kerülnek egymással ezek a nézetek, megadva az igazi válaszokat.

Velem is így történt.

Alapvetően nem hiszek abban, hogy van, aki tud mágikus vagy különleges dolgokat, és van, aki nem. Mert mindannyian egészen különös és sokszor megfoghatatlan, vagy nem bizonyított dolgok által működünk. Vagyis inkább úgy gondolom, hogy mindenki eredendően tud mindent, és mindannyian azon dolgozunk tudatosan vagy nem tudatosan, hogy emlékezzünk erre a tudásra. Azon dolgozunk, hogy felszabadítsuk önmagunkban azokat a korlátokat, amelyeket magunkra vettünk, vagy amiket mások tettek ránk. Ezek a korlátok végtelen számúak, és nagyban függenek attól a kultúrától, amelyben élünk: a történelmünktől, a vallásunktól és persze az eszméinktől.

Ha most a hagyományos feltevés mentén néznénk rá ezekre a dolgokra, akkor azt kéne mondanunk, hogy a primitív társadalmak hittek abban, hogy az ember csodás képességekkel is rendelkezik, de ezek létezése tudományosan nem bizonyított, ezért kétséges. Bár már ez sem igaz teljesen, mert a tudomány is vizsgálja ezeket a jelenségeket, és az agykutatással és a pszichológiával mára ez is más megvilágításba került. Már mindenre van bizonyíték, és persze cáfolat is. A nehézséget nyilván az okozza, hogy olyan dolgokat szeretnénk kézzelfoghatóvá tenni, amelyek nem azok. De abban azért megegyezhetünk, hogy mind látjuk, tudjuk és érezzük, hogy nem lehet a működésünket csak bizonyítható és látható mechanizmusok közé szorítani. Van valami sokkal finomabb és sokszor megmagyarázhatatlan íze is az életünknek. Nevezhetjük sokféle módon, és talán nem is kell bizonyítani.

A modern társadalmak lényegében lenézik azt a tudást, amit ősi kultúrák képviselnek, sőt ezek sok helyen üldözötté is váltak. Talán ez is lett az egyik oka annak, hogy a szélsőséges tagadás szélsőséges tanokat hozott létre. Amikor ez a régi tudás újra beszivárogott a modern társadalmakba, nem tudtuk a helyén kezelni. Habzsolni kezdtük a tanokat, pedig az idegrendszerünk az elmúlt évszázadok tagadása miatt nem készült fel erre. Talán ez is az egyik oka annak, hogy mind a tudomány, mind a spirituális tanok szinte vallásszerű szélsőségekké váltak. Egymásnak feszülve, egymást tagadva kibillent az, aminek harmóniában kéne együttműködnie. Ez óhatatlanul így lesz, ha harcolni kezdenek egymással a különböző elméletek. A tudomány egyre jobban csak a bizonyíthatóra támaszkodik, a spiritualitás pedig egyre szélsőségesebb hitekbe, eszmékbe, őrületszintű módszerekbe és elvárásokba. Az emberek pedig elkezdik még erősebb elméletek és hitek szerint meghatározni önmagukat. A spirituális úton járók éppen úgy tagadják a tudományt, mint a tudomány a spiritualitást.

De valójában mi történne akkor, ha szót értenénk? Hál istennek már erre is van példa, és különböző kutatások nyomán lassan az is kiderül, hogy nem annyira misztikus ez az egész, hanem sokkal kiterjedtebb lények vagyunk, mint gondoltuk, és az agyunk egy olyan rendszer, ami képes túllátni a kézzelfoghatón. Hogy ez egy isteni képesség-e, vagy a génjeinkben található az oka, azt megint csak mindenkinek a saját hite és látásmódja fogja megválaszolni.

Hogy mit gondolok én? Azt, hogy minden létezik, ami valaha is felmerült a világunkban, az, amiről bármilyen tapasztalatunk is van, mert a gondolataink által lett létjogosultságuk. Nem mondhatjuk valamire, hogy nem igaz, ha ez a tapasztalás valahol már benne van a kollektív tudatban. Persze lehet mondani, hogy csak az agyunk játszik velünk. Igen, lehet. Lényegében mindegy, hisz amit megélsz, az a Te valóságod. Tökmindegy ki mit mond…

Hatéves voltam, amikor egy baleset kapcsán olyan dolgokat tapasztaltam meg, amelyekről a világ, amiben élünk, azt mondaná, „nem normális” – ezért nem normálisként éltem meg.

Autóbalesetem volt az apukámmal. Amikor kislány voltam, édesapám otthagyta az hivatalnoki munkáját, és kamionsofőrnek állt, hogy felépíthesse a házunkat. Amúgy is nagyon szabad ember volt, és nem érezte jól magát a szám- és ügyviteli szakmában… Akkoriban szokás volt, hogy a sofőrök otthon parkoltak a ház előtt a kamionokkal, és hajnalban onnan indultak megrakodni az ország különböző részeibe. Amikor lehetett, vitt magával a rakodásokra, és gyakran utaztunk együtt is, bejárva az országot. Hajnalban, pizsamában, az alvós takarómmal együtt betett a fülkében található ágyra, és ott ébredtem. Imádtam vele lenni, együtt felfedezni érdekes helyeket, és imádtam, hogy a parkolókban kis gáztűzhelyen csinált nekem reggelit.

Egy ilyen utunk alkalmával szenvedtünk balesetet, ahol nekünk semmi bajunk nem lett, hiszen egy kamionban ültünk. Egy katonai dzsip jött nekünk. Nem emlékszem rá, mi is történt pontosan. Csak arra, hogy óriási csattanást hallottam. Apa kiszedett az autóból, és azt hiszem életemben először láttam az arcán rémületet. Azt mondta, ne nézzek oda, és magához szorított. Elvitt kicsit távolabb és letett. Nem is értettem miért lett ekkora riadalom. A környéken lakók kirohantak, a dzsip füstölt, és mindenki azt kérdezte, jól vagyunk-e?

Egy kedves néni lépett oda, és apa arra kérte, hogy vigyen be a házába. Közben a dzsipet kivontatták a kamion alól, majd távolabb tolták, a jobb oldalon ülő embert kiszedték és a földre fektették. Mindenki vele foglalkozott, a néni vízért rohant, én meg ott álltam egyedül. Ekkor odaléptem az összetört autóhoz, és felkapaszkodtam, hogy belássak. Egy fiatal katona borult a kormányra, miközben egy vasdarab fúrta át a combját. Élettelennek tűnt, és én valami miatt imádkozni kezdtem, pedig a családom nem volt vallásos, és sohasem hallottam vagy láttam, hogyan kell ezt csinálni. De akkor imádkozni kezdtem valami felsőbb erőhöz (vagy a saját felső erőmhöz, ami szerintem ugyanaz), és egy pillanatra összeszorítottam a szemem, annyira koncentráltam. Az egész pár másodperc volt, de végül megváltoztatta az egész életemet.

Amikor ugyanis résnyire nyitottam a szemem, azt „láttam”, hogy valamiféle színes energiaszálak indulnak felfelé a katonából, és szanaszét szakadva repkednek. Fogalmam sem volt még akkor, hogy miért, de képzeletben elkaptam és összeillesztettem őket, majd visszahelyeztem a testbe. A katona abban a pillanatban levegőt vett, és kinyitotta a szemét.

Megrendítő és csodálatos élmény volt. Valamiféle különös érzés futott át rajtam. Nem féltem, hanem boldog voltam és erős. A néni szerintem akkor eszmélt rá, hogy nem vagyok mellette, mert hallottam, hogy a nevemet kiabálja, majd hirtelen odalépett, felkapott, és bevitt a házába. Adott kakaót, süteményt, babusgatott és betakart. Mindenki azt hitte, hogy félek és megijedtem, de az igazság az, hogy egyiket sem éreztem. Teljesen nyugodt voltam. Később elmondtam apámnak, hogy mit tapasztaltam, és ő egy szóval sem mondott olyat, hogy butaságokat beszélnék, vagy hogy hallucináltam. Hanem azt, hogy az agyunk sok mindent produkál, ha megijedünk, meg azt is, hogy nem tudjuk meg az ilyen dolgokra a válaszokat, de majd egyszer biztosan választ fogok kapni rá. Ugyanakkor egy nagyon fontos dolgot is tett! Nem szégyenített meg azzal, hogy csak képzelődöm, azzal, hogy nem hisz nekem, vagy azzal, hogy butaságokat beszélek. Ezzel nem zárta le bennem azt, hogy merjek tapasztalni, és nem fojtotta el bennem azt, hogy az életben mindennek helye van – mint oly sok gyerekkel teszik ezt más szülők. Mert az elfojtás valahol ott kezdődik, hogy valamikor, valaki megszégyenít, aztán évtizedekig kell dolgoznod azon, hogy ne legyél magaddal belső konfliktusban. A gyermekek fejlődésében nagyon fontos szerepe van annak, amit mi fantáziának hívunk, de például más kultúrák erről azt tartják, hogy kapcsolatot jelent a láthatatlan világgal. Később, amikor az életünk része lesz a megszégyenítés – mert azt mondják, nem lehet igaz, amit tapasztalunk, csupán túl élénk a fantáziánk –, lemondunk erről a képességünkről, és a fantáziát újra meg kell tanulnunk.

Nekem szerencsém volt, mert olyan családba születtem, ahol nagyon fontos volt a műveltség, a tanulás, és nyitottan álltak minden kérdéshez. Soha nem kellett semmit tagadnom, soha nem hurrogtak le és bátran kísérletezhettem. Nem volt szükségem elméletekre, hanem engedték, hogy megtapasztaljam a világot, és ezért örökre hálás leszek…

Ennek ellenére a balesetnél tapasztaltak megijesztettek. Sok éven keresztül próbáltam elfojtani magamban – hiába nyugtattak meg a szüleim – az ilyen jellegű energiákat, mert mások nem voltak ilyenek, és emiatt kakukktojásnak éreztem magam. Rengeteget tanultam, olvastam és kutattam, inkább a tudományos, mint megmagyarázhatatlan jelenségek témában. Nyilván oda is eljutottam, hogy a trauma érdekes dolgokat művel az aggyal. Végül az élet úgy hozta, hogy be kellet látnom, van valami sokkal kiterjedtebb bennünk annál, mint amit mérni lehet.

Tizennégy éves koromban kezembe akadt Carl Gustav Jung pszichiáter életrajzi könyve. Ez volt az első olyan dolog, ami megnyugtatott. Jung Freud kortársa volt, sőt barátja és alkotótársa is, és kevesen tudják, hogy azért nem ő lett a modern pszichológia atyja, mert az akkori német nemzeti eszmék egy részével egyetértett. Amit ugyan később nagyon megbánt, és nyilvánosan is ellene fordult, amikor ezek az eszmék már elterjedtek a hitleri Németországban. De ő volt az első pszichiáter, aki nem választotta el a spiritualitást a pszichológiától, és használta az ősi tudást a lelki folyamatok megértéséhez. Lenyűgözött, és azóta is életem egyik legértékesebb könyveként őrzöm, hisz megmutatja, hogy a saját lényünk és képességeink kiterjedtebb formái nem minden esetben jelentenek valamiféle elmebajt, hanem a társadalmi berendezkedés miatt került át a misztikus kategóriába. Mert ami ismeretlen, az sajnos félelmet is okoz amiatt, amire amúgy tanítottak minket. Meg azért is, mert a társadalom nem szereti azokat, akik szembesítenek az elavult látásmódokkal. Aztán később is, amikor utazni kezdtem, Jung mindig ott lapult a hátizsákomban. És a sok kultúra, más szemléletmód segített elfogadni, hogy nem csak az van, amit látunk.

Közel került sok minden: a különleges megérzések, gyógyítások, reinkarnáció, önfejlesztés, tudatosság és a rengeteg út, ami járható így vagy úgy. Sok év kellett, míg komolyan vettem ezeket. Tanultam, és megpróbáltam egy középutat találni a sok tanban, hogy hiteles lehessek. Ráláttam, hogy a társadalmat befolyásoló hitek, a vallás, a mintázatok, a babonák és egyebek mind befolyásolják a látásmódunkat. Na meg persze az, amit óhatatlanul is átveszünk másoktól az érzelmeink vagy a hozzájuk kapcsolt gondolataink vagy a társadalmi szerepeik miatt.

Mindig is voltak olyan képességek, amiket vagy üldöztek, vagy csodának tartottak. Ma már a tudomány is elismeri ezek egy részét. Például vizsgálatok mutatták ki, hogy a hiperszenzitívek agya tényleg máshogy működik, mint másoké. Így felvetődik, hogy egy „érző” ember negatív gondolatainak egy része esetleg nem is a sajátja, hanem átérzi a környezetéből. Ha ez így van, megint oda jutunk, hogy az egyéni lét közösségi szinten is felelősséggel jár. És felelősséggel jár az is, hogy akik kicsit előrébb tartanak, mit adnak át másoknak. A new age irányzatok sajnos behoztak egy cukormázas látásmódot, ami szerint, ha pozitívan gondolkodsz, helyreáll az életed. Emiatt viszont rengeteg ember bukott bele az önismereti munkába, hisz az elménk sajnos nem így működik – és a szokásrendszerünk sem. Nem is egészséges és életszerű azt állítani, hogy baj van azzal, ha nem tudsz mindent pozitívan látni.

A fejlődés, bár egyedi út, a közösséget meghatározó kollektív tudatra is hatást gyakorol. Mint ahogy a kollektív traumák meghatározzák egész nemzetek tudatállapotát is, és akadályozzák a jobb életet. A sötét mélységeket pedig nem rózsaszín papírba kéne csomagolni a gyógyuláshoz, hanem engedni, hogy feljöjjön a sötétség, elismerni, hogy feloldódjon. A tudattalan tartományokból nem lehet pozitív gondolkodással kitörölni a dolgokat. Tudatossá lehet őket tenni és új szemléletmódot kialakítani – igaz, hosszú munkával. A negatív érzelmek pedig ugyanolyan értékesek, mint a pozitívak. Pont annyira természetesek is. Megtagadásuk, önmagunk megtagadása. Azt hiszem, a modern kor egyik legnagyobb károkozása, hogy nem akarunk tudomást venni a ránk ható láthatatlan tényezőkről. Ez alapvetően ad egy teljes elszigeteltségérzést és megmagyarázhatatlan magányosságot. Az a hit, hogy vagyunk mi, a testünk, ami látható, és nem veszünk tudomást a minket ért egyéb hatásokról, az életünk történéseit teljesen érthetetlenné teszi. És mivel úgy vagyunk felépítve, hogy ha kapunk választ és megértünk dolgokat, az képes feloldani minket, ám ha válaszok nélkül maradunk szorongani kezdünk és kilátástalanságba merülünk.

Pedig a válaszok nagyon egyértelműek lennének, ha képesek volnánk sokkal tágasabbnak érzékelni magunkat, mint ahogy azt tesszük. Nincs egyszerű dolgunk, mert ez az elválasztottság kulturális hozadék. Évszázadok óta nevetjük ki a „primitív” népeket, akik alapból tudják, hogy van a test és a lélek, meg egy csomó finom energiaszál, ami hat ránk, amivel mi is hatunk, és persze van még a kollektív tudat, amit már a jó öreg Jung is mondott. De az egónk és a fensőbbséges tudatunk nem hagyja ezt befogadni. Mondjuk az univerzumot kicsit sem érdekli a mi hitetlen hozzáállásunk. Attól a törvény az törvény, a fizika az fizika, és az energia az energia.

Ha viszont megértjük, micsoda rend van itt, azt is megértjük, mi miért van. A sámánok, táltosok ezt nagyon sok ideje tudják, és mivel alkalmam volt velük dolgozni, én is megtapasztalhattam.

A tétel nagyon egyszerű és logikus. Senki és semmi nincs elválasztva egymástól. Mindenki mindenkiről tud, mindenkire hat, és ha bajban vagyunk, akkor a kollektív tudatban van a trutyi, amit mi tettünk bele a gondolkodásunkkal, az érzelmeinkkel és azzal, hogy nem pakoljuk ki, csak be a szemetet a zsákba. Ezenfelül meg ott vannak, kisebb egységek szintjén, a transzgenerációs minták, az ősi, családi fájdalmak, traumák, amelyek hatnak az egyénre. És ott van az egyén, aki egy hosszú távon fenntartott negatív érzelmet sorssá kovácsol. A betegségek, a nehézségek, a kihívások mindig valamilyen érzelemben gyökereznek, amelyeket – mivel nem hiszünk a láthatatlan szálakban – valósággá tettünk és leküzdhetetlennek tartunk, hisz nem tapasztaljuk meg a saját hatalmunkat a saját életünk felett. Az anyai, apai generációs minták a kollektív tudattalanban lévő fájdalmak mind-mind minket károsítanak, és tudomásunk sincs róluk. Ha a női vagy férfi ágad (vagy akár mindkettő!) tele van fájdalmakkal, titkokkal és elfojtásokkal, amiről soha nem beszéltek, szándékosan titkolták, vagy valóban nem tudott róla senki, valamelyik utód életében meg fog mutatkozni egy kihívás formájában. A testünk és a lelkünk mindig valamire reagál, ami nem veszett el, csak átalakul. Nincs semmi, ami semmissé lesz, csak ha képesek vagyunk átalakítani a rezgését tudattal, megbocsátással, szeretettel. Ha elhinnénk, hogy sokkal kiterjedtebbek vagyunk, mint ahogy azt tanultuk, tudnánk igazi felelősséget vállalni az élet minden területén.

Nekem sok évbe telt, amíg választ kaptam a hatéves koromban szerzett tapasztalataimra meg a fura képességeimre. De ez a válasz is egy tapasztalati válasz volt. Az élet úgy hozta, hogy egy indián sámánhoz kerültem, aki nem fogadott éppen szívélyesen, mert azt mondta, hogy egy nő, ráadásul európai, nem rendelkezhet „ilyen” képességekkel. Megmondom őszintén, hogy akkor fogalmam sem volt, hogy mire gondol – többek között azért sem, mert nem én akartam hozzá menni, hanem tényleg vitt az élet. Másrészt akkoriban tűzzel és vassal irtottam volna a túlérzékenységemet, mert, minden ellenkező híresztelés ellenére, nem vicces így élni, amíg meg nem keresed a saját válaszaidat és nem lesz önfegyelmed kezelni azt. De ha már ott voltam, kivártam, mit mond – már amikor végre hozzám szólt. Amikor pufogva bár, de ez végre megtörtént, közölte velem, hogy megkérdezte a szellemeket, és tényleg itt a helyem. Én csak pislogtam, és a kíváncsiságom volt az egyetlen, ami meggyőzött, hogy részt vegyek azon az egyedi szertartáson, ami következett. Nem a szokásos, divatos és amúgy rendkívül veszélyes főzetet itatta velem, hanem olyan szertartást végzett, ahol arról akart meggyőződni, hogy egy európai, ráadásul nő, rendelkezhet-e egy olyan képességgel, amit ők úgy hívnak, lélekvisszahívás. Úgy tartják, hogy traumák, balesetek, függőségek, altatás vagy rossz kapcsolatok hatására a lélek egy-egy darabja leszakad és kimenekül a testből. Konkrétan elbújik az univerzum különböző szegleteibe, és ettől megbomlik a lélek és a test egysége, ami pedig mindenféle problémában megnyilvánulhat. Betegségek, nehézségek… Úgy is tartják, hogy ilyenkor a beavatott sámán képes kimenni az univerzumba, megkeresni ezeket a részeket, és gyógyultan visszahozni. De ez egy eléggé veszélyes feladat. Tudom, sokan úgy gondolják, hogy ilyenkor szétcsapják magukat valami cuccal, és ezért látnak ilyeneket, de ez ma már nem igazán jellemző, mert a mágia az elmédben történik, az elme pedig bármire képes.

Ott és akkor volt bennem annyi alázat és odaadás, hogy megláthattam, mennyire kiterjedtek vagyunk, mennyire határtalanok, mennyire tudunk hatni egymásra, és nem az agyammal van a probléma a hatéves kori emlékem miatt. A saját tapasztalatom mutatta meg ezt és vitt tovább az utamon. Ekkor engedtem meg magamnak azt, hogy sokkal kiterjedtebb lehessek, a mindenség része, mindennel összekötve létező, és ez aztán sokkal nagyobb felelősséget adott az élettel kapcsolatban…

Egyre több tudás áll a rendelkezésünkre, egyre több kutatás van az elme furcsaságairól, de azt hiszem, tökéletes bizonyítékunk soha nem lesz arra, hogy miért vannak olyan érzéseink és tapasztalataink, amit valamiféle misztikus köd fed el. Talán az a legnagyobb baj, hogy történelmünk során rengetegen visszaéltek az ilyen dolgokkal, meg persze arra használták, hogy másokat félelemben tartsanak. Pedig a mitológiáink, a babonáink, a meséink, mind arról szólnak, hogy miket tesznek csodás képességű lények. De mi van, ha mi vagyunk ezek a csodás képességű lények, akik önmaguk felfedezésével és a tudatosságuk megélésével képesek lennének megmenteni a világot? Én nem tudok nem hinni abban, hogy minden csoda. Mi magunk is.

Te magad is egy csoda vagy! Nem a Te hibád, ha olyan környezetben nőttél fel, ahol ezt elfojtották benned, vagy megszégyenítettek, ha megijedtél, vagy ha bizonytalan voltál magadban. Valójában senki sem hibás, és legtöbbször nem a szándékos gonoszság vezeti az embereket, hanem a tudatlanság és a félelem, amibe, számtalan ok miatt, belenőttek. Viszont a traumáid nem jogosíthatnak fel arra, hogy Te magad is bántalmazóvá válj, hisz a tetteinkért, bármi is okozta azokat, vállalnunk kell a felelősséget. Azt gondolom, hogy azzal, ki is a hibás, egy ponton túl nem érdemes foglalkozni. Azzal viszont mindenképpen, hogy Te magad meghaladd azt, amiben felnőttél. Hisz nekik is ezt kellett volna tenniük, de még valami miatt nem voltak képesek rá. De Te most itt vagy, és ezt is választhatod! Én hiszek benned!

Segítő kérdések:

• Mennyire engeded meg magadnak, hogy megéld a negatív érzéseidet?

• Milyen hitrendszereid vannak arra nézve, hogy a képességeid korlátozottak?

• Mik azok a hitrendszerek, amelyeket átvettél, örököltél, amelyek lehet, hogy nem is hozzád tartoznak?

• Mennyire vagy hajlandó belátni, hogy nem minden a Te hibád és alkalmatlanságod?

• Ki vagy mi hatott rád annyira, hogy lehetséges, valamiben nem a saját álláspontodat képviseled?

• Mennyire engeded meg magadnak azt a szemléletmódot, hogy képes vagy határtalan lényként tekinteni Önmagadra?