részlet

© Romsics Ignác, 2024

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Borítókép: Frederick Dielman: History.

1896 (Library of Congress, Washington)

Minden jog fenntartva

Tartalom

Előszó

I. AZ ANTIK HAGYOMÁNY

Mitológiáktól a filozófiákig

Hérodotosz

Thuküdidész

Polübiosz

Diodórosz

A rómaiak: Livius, Tacitus és Plutarkhosz

II. A KÖZÉPKORI KERESZTÉNY TÖRTÉNETÍRÁS

A kereszténység születése

Euszebiosz

Szent Ágoston

Orosius

Annalesek, geszták, krónikák és életrajzok

Averroizmus, skolasztika és tomizmus

III. ÚJRAKEZDÉS A KORA ÚJKORBAN

A reneszánsz és a reformáció

Firenzei „várostörténészek”: Bruni, Machiavelli és Guicciardini

Froissart és Bodin

Forráskritika és erudíció

A 17. századi tudományos forradalom

Giambattista Vico

IV. A FELVILÁGOSODÁS ÉS A FRANCIA FORRADALOM KORA

A 18. század szellemi atmoszférája

Voltaire és Condorcet

Robertson és Gibbon

Herder és Hegel

V. A TÖRTÉNETÍRÁS INTÉZMÉNYESÜLÉSE ÉS IRÁNYZATAI A 19. SZÁZADBAN

Az evolúciós elmélet diadala és a szaktörténetírás kibontakozása

A romantika: Chateaubriand, Carlyle, Macaulay és Michelet

A historizmus: Humboldt, Ranke, Droysen és Burckhardt

A pozitivizmus: Comte, Taine, Buckle, Spencer és Lamprecht

A történelmi materializmus: Marx, Engels, Sombart, Jaurès és az oroszok

A régészet kezdetei

A tudományos történetírás és kihívói

Max Weber

VI. ÚJ UTAK KERESÉSE A 20–21. SZÁZADBAN

A fizika és a biológia forradalmai

Szakosodás és interdiszciplinaritás

Ismeretelméleti dilemmák

Az Annales és szerkesztői: Febvre, Bloch és Braudel

Michel Foucault

A német történetírás metamorfózisai: Meineckétől Koselleckig és Wehlerig

A marxista történetírás keleti és nyugati változatai: Zsukov, Hill, Thompson és Hobsbawm

A szintetizálók és elméletalkotók: Spengler, Toynbee, Rostow és Wallerstein

A posztmodern és az „új történetírás”

Enciklopédiák és „nagy történetek”

Válogatott bibliográfia

Képjegyzék

Névmutató

Jegyzetek

Kolofon

Előszó

Mindennek van története, így a történetírásnak is, amelyet historiográfiának nevezünk, s ehhez kapcsolódva a történeti gondolkodásnak is, amely a historiográfia, a történetfilozófia és a történeti metodológia határmezsgyéin mozgó, interdiszciplináris jellegű résztudomány. Történeti gondolkodáson tehát nem a történetírás történetének egészét értjük, hanem azoknak a filozófusoknak, teológusoknak, történészeknek, közgazdászoknak, szociológusoknak és a bölcsészet egyéb művelőinek az elgondolásait az emberiség történetének alapkérdéseiről és a történetírás természetéről, akik meghatározták vagy legalábbis érdemben befolyásolták a múltunkról való gondolkodást, beleértve magát a par excellence történetírást is. Ők a történeti gondolkodás klasszikusai, akik – noha nemcsak korszakonként, hanem irányzatokat alkotva gyakran az egyes időszakokon belül is igen eltérően közelíthettek tárgyukhoz, és nagyon eltérő válaszokat adhattak közös dilemmáikra – mindannyian csiszolták gondolkodásunkat, és ily módon segítették a múltunkra vonatkozó tudás gazdagodását és finomodását. Ezeknek a gondolkodóknak a sora az ókori görög „felvilágosodás” filozófusaival és Hérodotosszal, a „történetírás atyjával” kezdődött a Kr. e. 5. században, s folytatódni fog mindaddig, amíg lesz múltja iránt érdeklődő emberiség. Yuval Noah Harari tehát nem az utolsó „klasszikus”, hanem egyike azoknak, akik a 21. század első két évtizedében a legnagyobb hatást gyakorolták a múltjuk iránt érdeklődő kortársaikra.

A történeti gondolkodás megszorító jelzőjén azt a kultúrkört vagy civilizációs mintázatot – norma-, viselkedés- és intézményrendszert – értjük, amelynek bölcsőjét a Földközi-tenger medencéjében, elsősorban a hellén-görög világban ringatták, s amelynek éltető szellemévé néhány évszázad múltán előbb a kereszténység, majd a felvilágosodás vált. Magja és kisugárzó közege a későbbiekben a Nyugatrómai Birodalom romjain kialakuló Európa, elsősorban annak nyugati fele volt, amelytől azonban szellemi értelemben nemcsak a 19–20. századi Észak-Amerika elválaszthatatlan, hanem bizonyos mértékben Ausztrália is. A különböző ázsiai kultúrák, az arab, az indiai, a kínai és a japán azonban éppúgy kívül esnek rajta, mint az afrikai vagy a közép- és dél-amerikai országok autochton hagyományvilága. Ezek a határok persze elmosódottak, és kivételek mindig akadnak. Esetünkben például a címben is említett két történész egyike sem a mai Európában, s nem is az Újvilágban, hanem mindkettő Ázsiában, a Földközi-tenger keleti medencéjének partvidékén született. Szemléletük, gondolkodásmódjuk és hatásuk alapján azonban mindketten a Nyugat intellektuális hagyományvilágának integráns részei, mintha csak igazolni akarnák a görög mitológiában szereplő föníciai királylány, Európé legendáját, aki Zeusztól származó gyermekeit nem Ázsiában, hanem Kréta szigetén szülte meg.

A Hérodotosz óta eltelt mintegy kétezer-ötszáz év történeti gondolkodását hat szakaszra osztottam. Az első az ókor vagy antikvitás, amely a hagyományos időrendet alapul véve közel ezer évig, a Nyugatrómai Birodalom bukásáig tartott. Ez a nyugati civilizáció és vele a racionális gondolkodásra való törekvés hajnala. Ezt követte a nagyjából-egészében szintén ezeréves középkor, amelynek szellemiségét, így történetírását is a Biblián alapuló keresztény világszemlélet határozta meg. Az ezt követő ötszáz éven belül megkülönböztettem a reneszánsz és a reformáció időszakát (kora újkor), amikor a keresztény üdvtörténettel szemben és az antik előzményeket újrafelfedezve ismét kezdett teret nyerni a történelmi fejlődés racionális magyarázatának igénye és a források szakszerű vizsgálatának módszertana, majd a felvilágosodástól a 21. század elejéig tartó mintegy kétszázötven év történetét, amelyet három további szakaszra osztottam. Ez az az időszak – nagyjából a 19. század és különösen annak második fele –, amikor a történetírás egyrészt tovább szakszerűsödött és intézményesült, vagyis önálló akadémiai tudománnyá vált, majd – a 20. században – filozófiai és módszertani szempontból egyaránt rendkívüli mértékben fragmentálódott. Mind a hat fejezethez olyan tudománytörténeti összefoglalások társulnak, amelyekben az adott korszak történeti gondolkodását és történetírását is befolyásoló általános szellemi tendenciákról igyekeztem képet adni.

A történeti gondolkodás kérdései mintegy két évtizede foglalkoztatnak. Ennek első látható jele a Mi a történelem? címmel tartott előadásom volt a Mindentudás Egyetemén 2002. október 7-én. Ezzel többé-kevésbé egy időben gondoltam végig a szakszerű történetírás és a múlt mitizálása közötti különbségeket, ami néhány tanítványommal közösen készített kötetünk (Mítoszok, legendák, tévhitek a 20. századi magyar történelemről) bevezető tanulmányaként látott napvilágot ugyancsak 2002-ben. Ezeket követte az a forrásokkal és rövid életrajzokkal kiegészített tanulmányom (A történész mestersége), amely a Rubicon 2003/6. számaként jelent meg, s amely dióhéjban lényegében ugyanarról szólt, mint ez a kötet: a nyugati történeti gondolkodásról. A következő években elsősorban nem általában a nyugati, hanem a magyar eszmetörténettel és történetírással foglalkoztam főleg a 20. századra fókuszálva, de olykor korábbi időszakokba is elkalandozva. Ezeket az írásaimat két tanulmánykötetem (Múltról a mának, 2004 és Történelem, történetírás, hagyomány, 2008) tartalmazza. Ilyen előzmények után vállalkoztam a magyar történetírás 19–20. századi történetének áttekintésére, röviden bemutatva az európai hátteret is (Clio bűvöletében, 2011), majd történelem, emlékezet és politika összefüggéseinek a vizsgálatára történelmünk négy fordulópontját és öt kiemelkedő alakját ugródeszkaként használva (A múlt arcai, 2015). Jelen kötettel a két évtizeddel korábban elkezdett tematikához kanyarodtam vissza – felhasználva mindazt, amit erről a korábbiakban írtam, s kiegészítve és kibővítve mindazzal, ami a mostani tudásom szerint elengedhetetlen ahhoz, hogy a nyugati történeti gondolkodást érdemben megismerjük. Lectori salutem.

Göd, 2023. szeptember

Romsics Ignác

I. AZ ANTIK HAGYOMÁNY

Mitológiáktól a filozófiákig

Az emberiség első nagy civilizációi mintegy öt-hatezer évvel ezelőtt alakultak ki a Tigris és az Eufrátesz mentén, a Földközi-tenger medencéjének keleti partvidékén és szigetein, valamint a Nílus völgyében. Az itt megtelepült népek korszakalkotó felfedezésekkel járultak hozzá az élet könnyebbé és elviselhetőbbé tételéhez. Feltalálták az ekét, a kereket, a kocsit és a vitorlás hajót; rájöttek a fémek ötvözésének előnyeire; vízelvezető csatornákat, víztározókat és öntözőberendezéseket építettek. Faragott kövekből templomokat és hatalmas piramisokat emeltek, s Mezopotámiában, ahol híjában voltak a kőnek és a fának, megtanulták az agyagtégla készítésének és kiégetésének a fortélyait. Valamennyien tudtak írni: a folyóközi sumerek, akkádok, babilóniaiak és asszírok ékírásos jeleket véstek puha agyagtáblákba, melyeket kemencében kiégettek; az egyiptomiak képecskéket (hieroglifákat) rajzoltak a nílusi nádból készült papirusztekercsekre. Egyik sem volt egyszerű, csak a tanult emberek – papok, hivatalnokok és írnokok – értettek a műveléséhez. Arra, hogy huszonkét egyszerű – néhány vonalból álló – jellel és ehhez társuló hanggal minden elgondolható szót össze lehet állítani és ki lehet ejteni, a föníciaiak jöttek rá mintegy háromezer évvel ezelőtt. Ebből alakult ki a görög, a héber és a latin írás egyaránt, de a világ összes betűírása ide vezethető vissza. Az ókori Kelet iskolázott emberei kiválóan tudtak számolni, és nemcsak a számtani alapműveleteket ismerték, hanem a négyzetre emelés, a gyökvonás és a területszámítás bonyolultabb tudományát is. Az egyiptomiak a tízes, a mezopotámiaiak a tízes és a hatos számrendszert használták. Az időt nap- és vízórával mérték; a folyók periodikusan ismétlődő áradása, valamint az égitestek mozgása alapján az évet napokra, a napot pedig órákra osztották.

Az írás – mivel sok időt igényelt, a befogadó közösség, vagyis az olvasni tudók száma pedig alacsony volt – kezdetben az uralkodói reprezentáció igényeit, valamint a centralizált termelés és elosztás nyilvántartási szükségleteit elégítette ki. Az első nyelvi emlékek közé tartoznak a legfontosabb szavak listái, melyeket újra és újra lemásoltak a leendő írnokok számára; az uralkodók tetteit megörökítő királyfeliratok, a termés mennyiségére és az adók befizetésére vonatkozó adatok, a tulajdonviszonyok rögzítése, valamint a különböző intelmek, imák, ráolvasások és varázsszövegek.

A Kr. e. 3. évezredtől azonban megkezdődött azoknak a hosszabb és általában esztétikai értékkel is bíró példabeszédeknek, himnuszoknak, hőskölteményeknek, meséknek és mondáknak a lejegyzése, amelyek addig az egyes népek szájról szájra terjedő, verbális kultúrájához tartoztak. Az utóbbiak közül három emelkedik ki: a mezopotámiai sumerekhez köthető Gilgames-eposz, amely a sumer Uruk város Kr. e. 2600 körül uralkodó királyának regnálásáról és csodás kalandjairól szól, s amelynek különböző változatai Kr. e. 2150 és 1400 között keletkeztek; a Földközi-tenger keleti partvidékén, a Föníciától délre fekvő Kánaán földjén kialakult zsidó nép szent könyve, a Biblia első részét képező Ótestamentum vagy Ószövetség, amely a Kr. e. 2. évezred közepéig visszanyúló zsidó mondakör egységes szempontok alapján összeállított későbbi (Kr. e. 10–5. század közötti) lejegyzése; s végül a Homérosznak tulajdonított két eposz, az Iliász és az Odüsszeia, amelyek a Balkán-félsziget déli nyúlványait és a környező szigetvilágot benépesítő görögök háborúját beszélik el az Égei- és a Márvány-tenger közötti átjárót őrző kis-ázsiai Trója ellen, a Kr. e. 1200 körüli években. A minden jel szerint tényleg megtörtént esemény különböző epizódjait valószínűleg a Kr. e. 8. században szerkesztették egységes egésszé. Hasonló terjedelmű elbeszélő művek az egyiptomi birodalmak írástudóinak a tollából nem maradtak fenn; a Nílus mentén lakók képzeletvilágáról a királyhimnuszok, intelmek és egyéb lírai alkotások tudósítanak. Ezek közül kiemelkedik a Halottak könyve, amely a lélek túlvilági útjának és sorsának sikerét előmozdító mágikus formulák, tanítások és előírások gyűjteménye.

Az emberiség első epikus alkotásainak világképét az emberi tevékenység és az isteni beavatkozás természetesnek tartott egysége jellemzi. Gilgames például kétharmadrészt isten, egyharmadrészt ember, akit a sorsokat alakító istenasszony, Aruru teremtett. Uralkodói hatalmát, amely az „Isten kegyelméből” való regnálás előképe, alattvalói szemében elsősorban ez legitimálta. A görögök és a trójaiak harcába az istenek olykor közvetlenül – a harcosok fegyvereit célba juttatva vagy eltérítve –, olykor közvetve – intrikákat szőve és sugallatokkal – avatkoznak be. A zsidók sikeres kivonulása Egyiptomból a Biblia szerint egy természetfölötti lény, az „Úr” beavatkozásának köszönhető. Ő méri Egyiptomra a tíz csapást, és ő teszi lehetővé, hogy a menekülő zsidók száraz lábbal keljenek át a kettévált Vörös-tengeren, miközben az őket üldöző egyiptomiak mind („a fáraó egész népe”) a visszaáramló vízben lelik halálukat.

A racionálisan felfoghatatlan, csodás történetek mellett mindegyik alkotás tartalmaz reális, tényleg megtörtént eseményeket is. A Gilgames-eposzban ilyen például Uruk falakkal történő megerősítése és a két folyó rendkívüli mértékű áradását elbeszélő özönvízmonda. Ez utóbbi a Biblia legrégebbi részében, a Mózesnek tulajdonított Teremtés könyvében is szerepel, ami valószínűleg összefüggésbe hozható az izraeliták ősatyja, Ábrahám babilóniai („káldeai Ur”) származásával. A különbség, hogy az, ami a sumer mitológiában „hat nap s hat éjen át tombolt”, az az Ószövetség szerint negyven napig tartott.

A csodás elemek közül szempontunkból legfontosabb a világ és azon belül az ember teremtéstörténete. Ezzel kapcsolatos mítoszát mindegyik nép megalkotta. A babiloni teremtésmítosz főszereplője Marduk napisten, aki hősi harcban kettészelte Tiámatot, a tengerek istennőjét. Így keletkezett a föld és a menny, s velük a világelemek: a Hold és a Nap, a szárazföld és a vizek. Magát az embert, aki a Lulla nevet kapta, Tiámat fiának és egyben hadvezérének, az ugyancsak megölt Kingunak a véréből és agyagból teremtette a világmindenség urává váló Marduk.

A mezopotámiai teremtéstörténethez nagyon hasonlít az Ószövetségből ismert kozmológia. Eszerint Isten először ugyancsak az eget és a földet alkotta meg, majd az égitesteket, a növényeket és az állatokat, s végül, a hatodik napon legcsodálatosabb teremtményét: az Embert. Ez utóbbinak azonban két változatát is közli. A Genezis első fejezetében Isten, akinek a neve héberül itt Elohim, egyszerre teremtette Ádámot és Évát „a saját képmására”. A második fejezet szerint viszont, ahol Isten neve Jahve Elohim, előbb csak a férfit alkotta meg. Testét a „föld porából” formázta meg, majd „az orrába lehelte az élet leheletét”. Ezután teremtette az élővilágot, majd, hogy a férfi ne érezze magát egyedül, és tökéletesen boldog legyen, „az emberből kivett oldalcsontból megalkotta az asszonyt”: Évát.1

Az Egyiptomi Birodalom egyik legősibb városában, Junuban, vagyis görög nevén Héliopoliszban úgy képzelték, hogy az időtől és helytől függően Atumnak, Rének és Amonnak egyaránt nevezett ifjú napisten a mindent elborító ősvízből öltött alakot, s miután felemelkedett az égbe, maszturbálással (más verzióban a nyálából) nemzette első két gyermekét, akiktől az összes többi – a természet láthatatlan erőit megtestesítő – isten származott. A földi élet a napisten által kibocsátott fénysugarak eredménye, s a fáraók az ő leszármazottjai. A birodalom déli határövezetében fekvő Elephantiné vidékén élő egyiptomiak viszont Hnumnak, a kosfejű helyi istennek tulajdonították az emberiség apaságát. Hnum más eredetmondákhoz hasonlóan agyagból, pontosabban a Nílus iszapjából formázta meg az első embereket, akikhez lelkeket is rendelt.

A kozmológia a görög mitológiában is a mindent betöltő Káosszal kezdődik, amelynek leányát, az Éjt – a számos variáns egyike szerint – megtermékenyítette a Szél. Együttlétükből ezüsthéjú tojás keletkezett, amiből kikelt Erósz, a szerelem és a vonzás istennője, majd az ég és a föld (Uranosz és Gaia), akik titánokat és küklopszokat nemzettek. Végül Zeusz megszerezte a legfőbb hatalmat a többi isten fölött, akik közül többen az Olümposzon trónolnak. Ők, vagyis a földi élet urai azok, akik Homérosz eposzaiban a szálakat mozgatják, s akikkel szemben az emberek végső fokon tehetetlenek. A görög emberek is isteni eredetűek. Mint Homérosz kortársa, a Kr. e. 8. században élő kis-ázsiai Hésziodosz írja Munkák és napok című költeményében: „Egy törzsből származnak az istenek és a halandók. Emberi nemzetséget először fényes aranyból készítettek az istenek, ők, az Olümposzon élők.”2 Ez az emberiség történelmének első, boldog korszaka, amelyet négy másik, egyre több szenvedéssel teli időszak követett: az ezüstkor, a rézkor, a hősök kora s végül a vaskor, Hésziodosz saját kora. Vagyis az emberi történelem a kezdeti aranykor óta Zeusz akaratának megfelelően hanyatló utat járt be.

Az első nagy kultúrák embereinek világképét tehát – mint ahogy a Föld más ősi népeiét is – a múlt irracionális, mitikus felfogása határozta meg. A föld és a természeti világ egy csapásra és racionálisan felfoghatatlan módon jön létre; az emberek az isten vagy az istenek teremtményei, akik minduntalan beavatkoznak az életükbe. Az isten(ek) büntet(nek) és jutalmaz(nak) – olykor a közösség életét szabályozó normákat alapul véve, máskor önkényesen, vágyaiktól, valamint saját rokon- és ellenszenveiktől vezérelve. Az eseményeknek sem pontos időrendje, sem világos térbeli koordináta-rendszere nincs. Az emberek születnek, felnőnek, megöregszenek, majd meghalnak, ahogy az évszakok követik egymást, és ahogy ez a növényekkel is történik. A múlt az emlékezetre méltó és példaként állítható időtlen hősi tettek révén nyeri el értelmét, míg a jövőről jóslatok és csodás előjelek szólnak. Mindez visszatükröződése az emberek általános létbizonytalanságának és a természeti erőkkel szembeni kiszolgáltatottságának, amelyből a vallási hiedelmek révén reméltek kiutat.

A világ keletkezésének, a természeti folyamatoknak és az emberek cselekedeteinek racionális, transzcendentális elemektől független magyarázatára való törekvés, vagyis a mitológiáktól való távolodás a Kr. e. 6. században kezdődött, s az 5–4. században bontakozott ki a hellén világ néhány városában. Nem véletlenül ezekben és akkor. A görög poliszokban ekkorra felbomlott az ősi nemzetségi rend, kialakult a magántulajdon, megjelentek a kézműves mesterségek, fellendült a hajózás és az árukereskedelem. A tengerészek a távolsági kereskedőkkel együtt messzi tájakig jutottak, s miközben rákényszerültek az égitestek mozgástörvényeinek a megfigyelésére, az egyes népek eltérő szokásaival, vallásaival és erkölcseivel is szembesültek. A kézművesek ugyanakkor az anyag olyan sajátosságait ismerték fel, amelyekről a földművelő vagy állattartó népek mit sem tudtak. Egyiptomtól és Mezopotámiától eltérően, ahol megmaradt a föld közösségi birtoklása, s ahol az uralkodó arisztokrácia a papság segítségével sikeresen konszolidálta despotikus hatalmát, a görögség körében kialakuló rabszolgatartó demokrácia körülményei közepette ily módon teret nyert az individualizmus és a racionális gondolkodás, amely elkerülhetetlenül a hagyományos, mitikus világszemlélet eróziójához vezetett.

Ennek az első nagy gondolati forradalomnak az úttörői a kis-ázsiai Milétoszban alkotó gondolkodók voltak, a matematika és a filozófia „atyjának” is nevezett Thalész (Kr. e. 624–544 körül), Anaximandrosz (Kr. e. 611–546 körül), Anaximenész (Kr. e. 585–525 körül) és az ugyancsak kis-ázsiai Epheszoszban tevékenykedő Hérakleitosz (Kr. e. 530–470 körül), akiknek a meglátásait a későbbiekben a szicíliai Akragaszban élő Empedoklész (Kr. e. 495–435 körül), a Jóniából Athénba települt Anaxagorasz (Kr. e. 500–428 körül) és a trákiai Démokritosz (Kr. e. 460–371 körül) gondolták tovább.

Az úgynevezett milétoszi iskola filozófusai és a nyomdokaikba lépők feltételezték, hogy a világban megfigyelhető mozgások mögött valamiféle racionális rend munkál. A természeti jelenségeket – elvetve a mitológiák antropomorfizmusát – igyekeztek reális okokra visszavezetni, s úgy gondolták, hogy minden létező valamilyen ősanyagból, azaz arkhéból ered. Ez az új szemlélet először Thalésznál jelent meg, aki a kozmosz őselemének a vizet tartotta, s az olümposzi isteneket mesefiguráknak vélte. Valami elvont istenfogalom mindazonáltal tőle sem állt távol; a mitikus és a racionális gondolkodás elemei egyaránt fellelhetők világképében. „Minden víz, s a világ istenekkel teli” – jelentette ki egy alkalommal.3

Tanítványa, az ugyancsak milétoszi Anaximandrosz szerint olyan végtelen és meghatározhatatlan őselemből (apeiron) bontakozott ki a világegyetem, amely az anyagot és a szellemet egyaránt magában foglalta, s amely örök mozgásban és változásban van. Nézete szerint ebből az arkhéból először a meleg és a hideg vált ki, majd ezek termékenyítő képességének köszönhetően fokozatosan jött létre a kozmosz. Maguk az élőlények is fejlődés eredményei, és először a tengervízben alakultak ki – bármiféle istenség beavatkozása nélkül. A víz apadása aztán egy részüket a szárazföldre kergette, ahol némelyekben kialakult a légzés képessége. Ezek váltak az egész későbbi szárazföldi élővilág, így az ember nemzőivé is. Fontos megfigyelése, hogy a legtöbb élőlény utódától eltérően a gyerekek hosszú dajkálásra szorulnak, amiből azt a következtetést vonta le, hogy az emberek nem mai formájukban jelentek meg a földön, hanem olyan alakban, amely az állatvilághoz köti őket.

Hasonló következtetésre jutott a Szicíliában élő Empedoklész több mint egy évszázaddal később. Ő négyféle őselemet különböztetett meg: a földet, a vizet, a levegőt és a tüzet, s úgy gondolta, hogy az élővilág a nedvesség és a meleg hatására alakult ki. Először a növények, majd az állatok, s végül az emberek jelentek meg, a környezeti feltételekkel összhangban. Az emberek nem kész formájukban tűntek fel, hanem először különböző szerveik keltek életre részenként. Mozgásuk során találtak egymásra, és a szeretet vonzásának engedelmeskedve egyesültek. Ezek utódai népesítették be idővel a földet. Előfordult, hogy össze nem illő testrészek kapcsolódtak egymáshoz, amiből torz lények keletkeztek. Ezek azonban nem bizonyultak élet-, illetve fejlődőképesnek. Ezért kihaltak. Az emberek világképének alakulása szempontjából a maguk korában még az ilyen fantazmagóriák is előrelépést jelentettek. Az antropomorf istenségek által uralt világ képzete kezdte átadni a helyét egy olyan kozmológiának, amely szerint a világmindenség létrejötte primer természeti tényezőkre vezethető vissza, és mozgásai is magyarázhatók transzcendenciától mentesen.

Hérakleitosz materialista bölcselete a tűzarkhéra épült. Mint írta: „Ezt a kozmoszt itt, amely ugyanaz mindenkinek, sem isten, sem ember – nem alkotta senki, hanem mindig volt és van és lesz örökké élő tűz, amely fellobban mértékre és kialszik mértékre.”4 Neki tulajdonítják a panta rhei gondolatát is, vagyis annak megállapítását, hogy a világban soha nincs nyugalom, minden dolog „mozog”, azaz a szakadatlan keletkezés, változás és elmúlás állapotában létezik. Ebből egyenesen vezetett az út annak feltételezéséhez, hogy ezek a történések állandó törvényszerűségek által megszabott módon zajlanak le, és ciklusokat alkotnak. A természeti jelenségek változásainak periodikus körforgásként való értelmezése nemcsak Hérakleitoszt, hanem Anaximandroszt, Empedoklészt és legtöbb kortársukat is jellemezte.

A görög bölcselők többsége nem közvetlenül, direkt módon támadta a transzcendenciát, hanem természettudományos megfigyeléseikkel és spekulatív teóriáikkal mintegy közvetett kritikát gyakoroltak a mitologikus világkép és az istenképzetek felett. Egyikük, a perzsa hódítás elől Kis-Ázsiából Szicíliába, majd onnan a dél-itáliai Eleába menekült Xenophanész (Kr. e. 570–478 körül) azonban már minden kertelés nélkül hirdette, hogy az emberek fejében élő túlvilági istenségek nem valóságosan létező égi lények, hanem egyszerű antropomorfizmusok. Vagyis olyan saját képre alkotott emberi képzetek, amelyek népenként különböznek. Mint írta: „Lám csak, a négereknek fekete s laposorrú az isten, / s közben a thrákoknál íme kékszemű, rőt valamennyi.” Sőt – folytatta gondolatmenetét –, ha az állatoknak keze volna, s festeni tudnának vele, akkor „a ló is a lóra, az ökör meg ökörre hasonlóan mintázná meg az isteneket”.5

Az emberi elme szüleményének tartotta az antropomorf istenmagyarázatokat Démokritosz is, aki először mutatott rá, hogy a transzcendens lényekre vonatkozó hiedelmek abból a félelemből fakadnak, amelyet a világban végbemenő, az emberek számára érthetetlen és megmagyarázhatatlan jelenségek – mennydörgés, villámlás, hold- és napfogyatkozás stb. – idéznek elő tudatukban. Nevéhez fűződik a természeti világban megfigyelhető mozgások materiális jellegű, átfogó magyarázata is, amelyet atomizmus néven ismerünk. Eszerint minden anyag olyan apró és oszthatatlan részecskékből – atomokból – áll, amelyek folyamatosan mozognak, vándorolnak, s változó kombinációik hozzák létre a világ különböző tárgyait, illetve jelenségeit. Az atomok mozgását nem isten vagy valamiféle kozmikus értelem irányítja, hanem a véletlen vagy az anyag immanens tulajdonságaiból következő természetes szükségszerűség. Az élőlények és maguk az emberek is természetes módon jöttek létre. Azon a hosszú úton, amelyet őseink a kulturáltság egyre magasabb szintjeire hágva megtettek, a szükség, a tapasztalat és az utánzás képessége vezette őket. „Mi, emberek – írta – a legfontosabb dolgokban az állatok tanítványai vagyunk: a szövésben és foltozásban a póké, a házépítésben a fecskéé, éneklésben pedig az énekesmadaraké, a hattyúé és a fülemüléé – az utánzás révén.”6 Markánsan materialista szemlélete ellenére azonban egyértelműen ateistának Démokritosz sem tartható, ahogy Xenophanész és a többi görög bölcselő sem. Az egyik forrás szerint Démokritosz úgy gondolta, hogy az isten a gömb alakú tűzben rejlő ész, egy másik szerint pedig azt feltételezte, hogy maga a Nap az istenség, amely párákkal táplálkozik. Egyik fragmentumában kifejezetten istenekről beszélt, akik „minden jót adnak az embereknek, úgy most, mint hajdan”.7

A kis-ázsiai Jóniában kezdődő kognitív forradalom a Kr. e. 5–4. századi Athénban érte el csúcspontját. A görög–perzsa háborúk győzelmes befejeződését (Kr. e. 449) követően Athén rohamosan terjeszkedő és birodalmi ambíciókat dédelgető gazdag kereskedő- és kikötővárossá vált. A gazdagsághoz a világ első demokratikus jellegű államrendje társult, amely Kr. e. 461 és 429 között, Periklész vezető szerepe idején élte virágkorát. A bőség és a demokrácia körülményei között tovább folytatódott a természetfeletti magyarázatok hitelvesztése és a világi racionalizmus térnyerése. A filozófia és általában a tudományok művelése az 5. és 4. századi Athén kulturális életének olyan jellemzőjévé vált, mint amilyet a rituális vallási szertartások jelentettek az ókori Kelet államaiban.

Az athéni szellemi pezsgés kiemelkedő gondolkodói közé tartozott az úgynevezett szofisták vezéralakjaként tisztelt Prótagorasz (Kr. e. 481–411 körül), az elsősorban orvosként számontartott Hippokratész (Kr. e. 460–377), s mindenekelőtt az iskolateremtő Platón (Kr. e. 428/427–348/347) és a nagy szintetizátor: Arisztotelész (Kr. e. 384–322). Ők voltak azok, akik az elsők között fogalmazták meg azokat a nagy filozófiai dilemmákat, amelyek a világ bölcselőit azóta is foglalkoztatják.

Prótagorasz a szofisták többségéhez hasonlóan a valláskritika legradikálisabb képviselői közé tartozott. Az istenekről című munkája megmaradt töredékében írja: „Az istenekről nem állíthatom sem azt, hogy vannak, sem azt, hogy nincsenek, sem azt, hogy milyen az alakjuk, mert sok minden akadályozza az erre vonatkozó tudást: a dolog homályossága és az emberi élet rövidsége.” A természetfeletti lényekről tehát semmi bizonyosat nem tudunk – foglalható össze szkeptikus véleménye. Annyit mondhatunk csupán, hogy a vallás létezik, s szerepe az emberi együttélésben alapvető. Mindazonáltal „minden dolognak mértéke az ember” – hangsúlyozta Szophoklészhez hasonlóan.8 S az ember csak azt fogadhatja el igaznak, amit érzékeivel fel tud fogni, s ami kiállta a kritikai gondolkodás próbáját. Az istenek, félistenek és héroszok világa pedig nem tartozik ebbe a kategóriába. A Démokritoszhoz hasonlóan Trákiában született filozófus másik figyelemre méltó eszmefuttatása az emberiség őstörténetével kapcsolatos. Prótagorasz feltételezte, hogy az első emberek életmódja alig különbözött az állatokétól. Idővel aztán kialakult náluk a nyelv, a különböző mesterségek, és még később rátértek a letelepült életmódra. Házakat és városokat kezdtek építeni, majd az egyes közösségek életét szervező és irányító államokat hoztak létre.

Hippokratészt, Démokritosz barátját nem filozófusként, hanem a kuruzslástól és az elvont spekulációktól egyaránt tartózkodó, szigorúan a megfigyeléseket összegző tapasztalati tudás alapján gyógyító orvostudomány megalapítójaként tartja számon a tudománytörténet. S ez teljes mértékben indokolt is, hiszen a betegségekkel és a gyógyítással kapcsolatos fejtegetései valóban mentesek minden irracionalizmustól és absztrakt spekulációtól. A földrajz és az éghajlat ember- és jellemformáló erejével kapcsolatos megfigyelései mindazonáltal antropológiai és bölcseleti szempontból is figyelmet érdemelnek. A nyugati kultúrában ő az első olyan ismert gondolkodó, aki magyarázatot próbált adni az egyes rasszok testi és mentális tulajdonságai között megfigyelhető különbségekre. Döntőnek az éghajlati viszonyokat és ezen belül azok állandóságát vagy változékonyságát tartotta. A váratlan, gyors és gyakori átmenetek – fejtette ki A levegőről, a vizekről és a helyekről című munkájában – megedzik az embereket testben és lélekben egyaránt, míg a természeti környezet állandósága puhává és rugalmatlanná teszi őket. Ezért sem az állandó meleg, sem az állandó hideg nem segíti a kívánatos emberideál kialakulását, sőt, még az állandó középhőmérséklet sem, hanem csak a középhőmérséklet és a változatosság találkozása. Ezzel magyarázható, hogy a mérsékelt égövi és minden évszakban enyhe klímájú ázsiai vidékek lakói szelídek és jóindulatúak, életük irányítója a gyönyör, s békésen élnek despotáik uralma alatt. Ahhoz, hogy a férfias erények kibontakozhassanak, a külvilág zordsága és változatossága szükséges. Egy villámlástól és mennydörgéstől kísért nagy zivatar, amely váratlanul szakítja meg a nyári szárazságot, a tavaszi fagyok, melyek letarolják a bimbózó természetet, vagy a hirtelen áradások, melyek olykor egész településeket sodornak el, megedzik az ott lakókat, sőt, lélekben vad indulatokra gerjesztik őket, és elhomályosítják bennük azt, ami szelíd és nyájas. Mindent egybevetve tehát – konkludált Hippokratész – azt mondhatjuk, hogy „az embereknek mind a testalkata, mind a jelleme a vidék természetét követi. Ahol a föld zsíros, puha, vízben dús, s a vizek a felszínhez közeli eredetűek, úgyhogy nyáron melegek, télen hidegek, ahol továbbá a fekvés az éghajlat szempontjából kedvező, ott az emberek is húsosak, formátlanok, nedvesek, tunyák és lélekben többnyire silányok, hanyagság és álomszerűség figyelhető meg bennük. A mesterségekben tohonyák és cseppet sem könnyű felfogásúak vagy éles eszűek. Ahol viszont a vidék kopár, vízben szegény, kietlen, amit sanyargat a tél, és éget a nap, ott kemény, szikár, arányos, erőteljes, szőrös testű embereket lehet látni. Az ember azt találja, hogy ilyen szervezetben tetterő és fáradhatatlanság lakik, jellemükben és indulataikban önfejűek és makacsok, több vadság él bennük, mint szelídség, a mesterségekben éles eszűek, értelmesek, a háborúban vitézek.”9

Az úgynevezett görög felvilágosodás számos képviselőjétől eltérően Platón idealista és a maga módján kifejezetten istenhívő volt. A világban, mindenekelőtt az égi szférában megfigyelhető matematikai pontosságú mozgások – vélte Timaiosz című kozmológiai dialógusában – csak valami ésszel bíró földöntúli lény(ek) akaratával magyarázhatók. Bár a világ ősanyaga mindig létezett, a kialakult világmindenség az isteni értelem – demiurgosz – megnyilvánulása. Még a gyanúja sem merülhet fel annak – szögezte le –, hogy nincsenek istenek. Nemcsak hogy vannak, hanem az egész kozmoszra, benne az emberekre is gondot viselnek. A világmindenség és annak rendje az isteni értelem élő megnyilvánulása. Mindaz, amit a világban érzékelünk és tapasztalunk – vélte –, csak halovány árnyképe a tudatunkban létező transzcendens ideáknak, amelyeket már születésünk előtt birtoklunk, ám születésünk pillanatában elfeledjük őket. A való világ dolgait érzékelve azonban újra felidéződnek bennünk. Hogy ezt pontosan hogyan is kell elképzelnünk, azt Állam című műve X., befejező könyvében mondatta el egy túlvilágot megjárt, ám tizenkét nap után feltámadott katonával. Eszerint a lelkek halhatatlanok, és ideiglenes burkuk, a test pusztulása után egy természetfeletti szférába kerülnek, ahol addigi tulajdonosuk életmódjától függően büntetésben vagy jutalomban részesülnek ezer éven át. Ezután új testbe szállnak, és új életre kelnek a földön. Mielőtt azonban megszületnének, isznak a görög mitológiából jól ismert Léthé folyó „feledtető” vizéből, így a transzcendens régióban létező ideákról szerzett ismereteik törlődnek. Ezért nincs az újszülöttnek tudása.

Bár Arisztotelész Platón tanítványai közé tartozott, mesterétől élesen eltérő filozófiai pozíciót foglalt el. A világ első „akadémiáját” működtető tudós ideatanát empirikusan bizonyíthatatlannak és logikailag következetlennek tartotta. Az ideák a dolgok lényegéhez tartoznak, ezért nem választhatók szét. A látható világot Platónnal szemben nem „árnyképnek”, hanem valóságosan létezőnek, megfigyelhetőnek és empirikusan leírhatónak tételezte. Vagyis a dezantropomorfizáló materialistákhoz állt közelebb. Elvetett mindenféle világteremtő, szabályokat alkotó és büntető-jutalmazó istenséget, és a változások okát a természet törvényeiben jelölte meg. Annyi engedményt azonban ő is tett a transzcendenciának, hogy feltételezte: az isteni gondviselés, amelyet láthatatlan és titokzatos szellemként, abszolút létezőként, mozdulatlan mozgatóként képzelt el, teljes mértékben egybeesik a természeti világ változásainak törvényszerűségeivel. A vallások létrejöttét szociális okokkal magyarázta, s ugyanilyen indoklással helyeselte azok gyakorlását is. Úgy gondolta, hogy az istenhit és a vallások révén az emberek könnyebben irányíthatók, és a társadalmak jobban összetarthatók.

Arisztotelész nemcsak a metafizika, hanem a kozmológia, a biológia és az emberiség őstörténete terén is megelőzte korát. A korábbi elképzelésekkel szemben, melyek a Földet korong (Hekataiosz), illetve henger alakúnak (Anaximandrosz) képzelték el, Platónnal együtt ráeszmélt, hogy a Föld gömb alakú. Ezt még akkor is fontos felismerésnek kell tartanunk, ha tudjuk, hogy a heliocentrikus világkép lehetőségét hipotézisként sem vetette fel. Kortársainak túlnyomó többségéhez hasonlóan ő is úgy vélte, hogy a kozmosz középpontja a Föld, amely körül különböző égitestek keringenek. Az élővilág tanulmányozása során felismerte, hogy a hüllők és a madarak csontozata közeli rokonságban van egymással, s hogy a majom formai szempontból középen áll a négylábúak és az ember között. Vakmerő módon egyszer még azt is kijelentette, hogy az ember egy főcsoportba tartozik az eleveneket szülő négylábú emlősökkel. Az emberiség ősállapotát, amely elképzelése szerint kommunisztikus elvekre épült, szükségszerűen váltotta fel a munkafunkciók differenciálódása és ezzel párhuzamosan a tulajdon és a nyereség ösztönző ereje, ami az emberek közötti egyenlőtlenség kialakulásához és állandósulásához vezetett. A közösségeket irányító államokat jó és rossz típusba sorolta. Előbbiek közé azok – a királyság, az arisztokrácia és a demokratikus köztársaság (politeia) – tartoztak, amelyekben a közérdek uralkodott a magánérdek fölött. Az utóbbiba pedig azok – türannisz, oligarchia és a demokrácia demagóg-populista formája –, ahol a magánérdek jutott érvényre a közérdekkel szemben.

A világ racionális megértésére törekvő görög filozófia, amely Thalésszal kezdődött, Arisztotelésszel jutott el fejlődésének csúcsára. Bár a maga korában ez a bölcseleti forradalom csak keveseket érintett meg, sőt, gyakran elutasításban részesült – Démokritoszt például bolondnak tartották, Platón mesterét és vitapartnerét, Szókratészt pedig kivégezték –, a középkori keresztény és az újkori szekuláris filozófiai gondolkodásra egyaránt nagy hatást gyakorolt.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Zsejke

Olvasószerkesztő Török Mária

A névmutatót Paksa Rudolf állította össze

A borítót Czeizel Balázs terve alapján Oláh Gábor tervezte

Tördelte Kaposvári Franciska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 368 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License