Jean-Luc Bannalec

HALÁL BRETAGNE-BAN

JEAN-LUC BANNALEC

HALÁL
BRETAGNE-BAN

A mű eredeti címe

Bretonische Verhältnisse

Copyright © 2012, 2019 by

Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian translation © Csősz Róbert

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

CSŐSZ RÓBERT

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 619 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

à L.

Une mer calme n’a jamais fait un bon marin.

„Nyugodt tengerek még sohasem szültek jó tengerészt.”

Breton közmondás

ELSŐ NAP

Ez a július 7-e mesés nyári nap volt. Az ilyen csodás napok az Atlanti-óceán partján általában teljesen felvillanyozták Dupin felügyelőt. Mintha minden tiszta kék lett volna, a levegő – breton viszonyokhoz mérten – már kora reggel igencsak meleg és ragyogóan tiszta volt; minden világosan kirajzolódott az éles fényben. Előző este még úgy tűnt, itt a világvége; súlyos, fenyegetően fekete felhőszörnyek száguldottak az alacsony égen, és heves széllökések közepette özönvízszerű esőzéssel árasztották el a földet.

Concarneau, a varázslatos „kék város”, amelyet még a múlt században neveztek el így a rakpartjain kiterített világító kék halászhálókról, és amely mostanáig megőrizte ezt a nevét, ragyogott a napfényben. Georges Dupin felügyelő az Amiralban ült, a bárpult legvégében, és szokásához híven kiterítette maga előtt az újságot. A kerek óra a vásárcsarnok szép, régi épületén, ahol az ember minden hajnalban vásárolhatott a helyi halászok hálójába tévedt friss fogásból, hét óra harminc percet mutatott. A nagy múltú étterem és kávézó, amely korábban szállodaként is működött, közvetlenül a rakpart mellett állt, a híres óvárossal szemközt. A hatalmas falakkal és tornyokkal védett ville close egy hosszúkás alakú, kis szigetre épült, amely festői látványt nyújtott a nagy kikötő-öbölben, ahová a lomha Moros torkollott. Amióta két évvel és hét hónappal ezelőtt „bizonyos összetűzések” következtében – ahogy az a belső iratokban állt – Párizsból ide, a világ végére „helyezték” át – pedig az egész addigi életét a csillogó fővárosban töltötte –, Dupin minden reggel az Amiralban fogyasztotta el a petit caféját; egyszerre szigorú és élvezetes rituálé keretében.

Az Amiral helyiségeit jószándékkal sem lehetett bájosnak nevezni, amióta néhány éve komoly összegekből felújították, vagyis „teljesen modernizálták”, ahogy azt Paul Girard, az étterem nyájas tulajdonosa büszkén megfogalmazta. Már nem sok minden emlékeztette a vendégeket a tizenkilencedik század végének dicső időszakára, amikor világhírű művészek mellett aztán később Maigret is itt szállt meg. Gauguin közvetlenül az étterem előtt elég durván összeverekedett néhány faragatlan matrózzal, akik megsértették a festő jávai kamaszlány barátnőjét. Az Amiralba csak nagy ritkán tévedtek be turisták, azok inkább a főtér „romantikusabb” kávézóit látogatták. Így itt legalább senki sem zavarta az embert.

– Még egy cafét. És egy croissant-t.

Girard már a felügyelő pillantásából és alig észrevehető mozdulatából tudta, hogy mit szeretne a vendége, aki inkább eldörmögte, mintsem kimondta a kérését. Ez volt Dupin harmadik caféja.

– Harminchétmillió… Látta, Monsieur le Commissaire? Harminchétmilliót lehet elvinni. – Girard már a régimódi presszógépnél állt, amely hangos búgásával és sistergésével minden egyes alkalommal úgy ámulatba ejtette Dupint.

Az Amiral tulajdonosa talán hatvan körül járhatott, lenyűgöző, hosszúkás feje volt, amit elsősorban a hatalmas bajusza uralt, amely már régóta ugyanolyan ragyogóan szürke volt, mint a fején megmaradt néhány hajszál. Mindig mindenen rajta tartotta a szemét, Girard mindig mindent látott. Dupin kifejezetten kedvelte, pedig nem sokat beszéltek egymással. Vagy talán éppen ezért kedvelte. Girard az első naptól kezdve elfogadta a felügyelőt – ami egyébként elég sokat jelentett errefelé, különösen, mivel a bretonok számára a párizsiak javíthatatlan külföldieknek számítottak.

– Az ördögbe!

Dupinnek eszébe jutott, hogy ő is mindenképpen venni akart néhány szelvényt. A gigantikus lottójackpotot, amely az egész országot lázban tartotta, a múlt héten sem vitték el. A felügyelő az előző héten tizenkét mezővel játszott, és két számot sikerült is eltalálnia – igaz, két különböző mezőben.

– Ma már péntek van, Monsieur le Commissaire.

– Tudom, tudom.

Mindjárt átmegy a szomszédban lévő újságoshoz.

– A múlt héten péntek reggelre mindenhol elfogytak a szelvények.

Dupin – ahogy egész héten – aznap éjjel is borzalmasan aludt, és most igyekezett az újságra összpontosítani. Finistère tartomány északi részében egy átlagos júniusban a napsütéses órák száma eléri a száznegyvenötöt – ez év júniusában azonban ennek csak a hatvankét százalékát sikerült elérni, ami elég szánalmas eredmény. Finistère déli felében hetven százalék volt ez az érték, a szomszédos Morbihanban ugyanakkor, amely alig néhány kilométerre volt csak onnan, nyolcvankét százalékra is felment. Erről szólt a Ouest-France vezércikke. Az elképesztő meteorológiai statisztikák az újság specialitásai közé tartoztak – bár ez tulajdonképpen minden breton újságra és igazából minden breton emberre igaz volt. „Évtizedek óta nem volt olyan június – hangzott az újságcikk drámai összegzése –, amely ilyen letaglózóan kevés napsütést és meleget hozott volna számunkra.” Már megint. És a cikk úgy végződött, ahogy végződnie kellett. „Ez van: Bretagne-ban csodás az idő – ötször egy nap”; ez itt egyfajta hazafias mantra volt. A breton időjárást ugyanakkor csak a bretonok szidhatták, és csak ők nevethettek rajta; ha ezt mások tették, az hatalmas udvariatlanságnak számított. És ahogy azt Dupin az itt töltött majdnem három év alatt már megtanulta, minden „breton sajátossággal” ez volt a helyzet.

A felügyelőt a mobiltelefonja bántó csörgése riasztotta fel. Gyűlölte ezt a hangot, bármikor szólalt is meg. Kadeg száma jelent meg a kijelzőn. Dupinnek két vizsgálótisztje volt, Kadeg az egyik. A felügyelő rögtön elkomorodott. Hagyta kicsöngeni a telefont. Fél óra múlva úgyis találkoznak a kapitányságon. Dupin kicsinyesnek, elviselhetetlenül buzgónak és alázatoskodónak találta a beosztottját, akit ugyanakkor éktelen becsvágy fűtött. Kadeg a harmincas évei közepén járt, köpcös volt, kerek babaarcához kissé elálló fülek tartoztak, emellett erősen kopaszodott, ami nem állt különösebben jól neki – és közben ellenállhatatlannak képzelte magát. Rögtön az első napokban beosztották Dupin mellé, aki elég sok mindent megpróbált, hogy megszabaduljon tőle. Meglehetősen messzire elment e téren, de nem járt sikerrel.

A mobil másodszor is csörögni kezdett. Kadeg egyfolytában fontoskodott. Harmadszor is csörögni kezdett. Dupinen idegesség lett úrrá.

– Tessék?

– Monsieur le Commissaire? Maga az?

– Mégis kire számított, ha az én telefonomat hívta? – förmedt rá Dupin a vizsgálótisztre.

– Locmariaquer prefektus telefonált, most az előbb. Magának kell beugrania helyette. Ma este, a kanadai Staten Stoudból érkezett testvérvárosi küldöttség fogadásán.

Kadeg émelyítő affektálásától felfordult a felügyelő gyomra.

– Amint azt ön is tudja, Locmariaquer prefektus a mi bizottságunk tiszteletbeli elnöke. A hivatalos delegáció, amely egy hétig Franciaországban tartózkodik, ma este a Trégunc Plage-i Bretonnade tiszteletbeli vendége lesz. A prefektusnak váratlanul Brestbe kellett utaznia, és magát kérte meg, hogy köszöntse a nevében a delegációt és annak elnökét, dr. De la Croix-t. Trégunc környéke mégiscsak hozzánk tartozik.

– Micsoda?

Dupinnek fogalma sem volt, miről beszél Kadeg.

– Staten Stoud Concarneau testvérvárosa, Montreal közelében, a prefektusnak távoli rokonai élnek arrafelé, akik…

– Háromnegyed nyolc van, Kadeg. Reggelizek…

– A prefektus számára nagyon fontos a dolog, csak ezért telefonált ide. És megkért, hogy haladéktalanul tájékoztassam.

– Hogy tájékoztasson?

Dupin kinyomta a hívást. Semmi kedve sem volt akár csak egyetlen pillanattal is tovább foglalkozni ezzel a dologgal. Hála az égnek, túl fáradt volt ahhoz, hogy ténylegesen felidegesítse magát. Dupin ki nem állhatta Locmariaquer-t. Még most sem igazán tudta, hogyan kell kiejteni a főnöke nevét, ami egyébként számos breton név esetében így volt, és tekintettel arra, hogy a munkája során elég sok dolga akadt különféle emberekkel, nemritkán kínos helyzetbe is került emiatt.

Dupin ismét az újságnak szentelte magát. Az Ouest-France és a Télégramme volt a két legfontosabb helyi lap, amely olykor különösen kedvesen és büszkén tárgyalták a bretagne-i történéseket; egyetlen oldalban tömören összefoglalta a nemzetközi és a francia híreket, gyorsan letudva a világban zajló eseményeket, amit aztán harminc oldalnyi regionális és helyi, többnyire nagyon helyi hír követett. Dupin felügyelő mindkét lapot imádta. Az „áthelyezése” után először némileg berzenkedve, majd egyre növekvő érdeklődéssel látott neki a breton néplélek tanulmányozásának. A személyes találkozások mellett éppen ezekből az aprócska, látszólag jelentéktelen történetekből tudott meg a legtöbbet a helyiekről. Történetek a „világ végéről”, a finis terráról, ahogy a rómaiak a tomboló Atlanti-óceánba mélyen belenyúló, összevissza szabdalt félsziget legkülső részét nevezték, és ahogy a tartományt mind a mai napig hívják.

A telefon ismét csörögni kezdett. Megint Kadeg volt az. Dupint elöntötte a düh, bármilyen fáradt is volt.

– Ma este nem tudok elmenni, dolgom van, szolgálati kötelezettségek, ezt közölje Loccarm… ezt közölje a prefektussal.

– Gyilkosság. Gyilkosság történt – jelentette be Kadeg színtelen hangon.

– Micsoda?

– Pont-Avenben, Monsieur le Commissaire. Pierre-Louis Pennecet, a Central szálloda tulajdonosát néhány perce holtan találták a szállodájában. Telefonon értesítették a pont-aveni őrsöt.

– Ez valami vicc, Kadeg?

– A két pont-aveni kolléga már minden bizonnyal ott van.

– Pont-Avenben? Pierre-Louis Pennec?

– Ezt meg hogy érti, Monsieur le Commissaire?

– Mit tudnak még?

– Csak annyit, amit az előbb elmondtam önnek.

– És biztosan gyilkosságról van szó?

– Nagyon úgy néz ki.

– Miért?

Dupin szinte már azelőtt bosszankodott a saját kérdésén, hogy az elhagyta volna a száját.

– Én csak azt tudom elmondani önnek, amit a szálloda szakácsa az ügyeletes rendőrnek mondott, és amit az aztán tovább…

– Jól van. De mi közünk van nekünk ehhez az ügyhöz? Pont-Aven Quimperlé területéhez tartozik, szóval ez Dercap ügye.

– Dercap felügyelő hétfő óta szabadságon van. Az ilyen komoly, rendkívüli események most a mi hatáskörünkbe tartoznak. Ezért aztán a pont-aveni őrs…

– Igen, igen… Máris indulok. Maga is induljon! És hívja fel Riwalt, üzenem, hogy ő is haladéktalanul jöjjön oda!

– Riwal már úton van.

– Rendben. Ez nem lehet igaz! A pokolba!

– Monsieur le Commissaire?

Dupin letette.

– Mennem kell! – kiáltotta oda Girard-nak, aki kíváncsian nézett rá. Dupin letett némi aprót a pultra, és távozott az Amiralból. Az autója a rakpart nagy parkolójában állt, alig néhány lépésre az étteremtől.

Abszurd, gondolta Dupin felügyelő már a kocsiban ülve, ez teljesen abszurd!

Gyilkosság Pont-Avenben. Nyár közepén, nem sokkal a szezon kezdete előtt, amikor Pont-Avenből szabadtéri múzeum lesz, ahogy ezen Concarneau-ban gúnyolódni szoktak. Pont-Aven még az idillinél is idillibb hely volt. A festői – Dupin ízlésének túlságosan is festői – faluban, amely a tizenkilencedik század végén a művésztelepe és elsősorban természetesen annak leghíresebb tagja, Paul Gauguin révén világhírnévre tett szert, és azóta minden franciaországi útikalauzban és modern művészettörténeti műben helyet kapott, örök idők óta nem követtek el gyilkosságot. Ráadásul éppen az agg Pierre-Louis Pennec az áldozat, a legendás szállodatulajdonos, egy helyi intézmény, akinek már az apja és mindenekelőtt persze a nagyanyja, Marie-Jeanne Pennec, a Central híres alapítója is ugyanilyen legendás volt!

Dupin a nevetségesen apró gombokat birizgálta az autó telefonján. Gyűlölte ezt a telefont.

– Hol van, Nolwenn?

– Úton a kapitányságra. Éppen most hívott Kadeg. Képben vagyok. Gondolom, dr. Lafond-nal szeretne beszélni.

– Amilyen gyorsan csak lehet.

Egy éve már egy másik törvényszéki orvos is dolgozott Quimperben, akit Dupin ki nem állhatott, Ewen Savoir, egy fiatal balos nyikhaj. Lenyűgöző eszközökkel és kütyükkel rendelkezett, de szörnyen ostoba volt. És borzalmasan körülményes. Igaz, Dupin az öreg, zsémbes dr. Lafond-t sem igazán kedvelte; néha komolyan hajba kaptak egymással, ha a felügyelő szerint nem haladtak elég gyorsan a dolgok, és olyankor Lafond úgy káromkodott, mint egy kocsis, ugyanakkor az öreg orvos mindig remek munkát végzett.

– Savoirtól a falnak megyek.

– Máris intézkedem.

Dupin mindig örömmel hallotta ezt a mondatot Nolwenn szájából. Nolwenn már a felügyelő elődjének és az elődje elődjének is a titkárnője volt. Nagyszerűen végezte a munkáját. Profi volt. Végtelenül profi.

– Jól van. Az utolsó concarneau-i körforgalomnál vagyok. Tíz perc múlva odaérek.

– Monsieur le Commissaire, ez elég rémes ügynek tűnik. Elképesztő! Én ismertem az öreg Pennecet. A férjem néha megcsinált neki ezt-azt. Sok évvel ezelőtt.

Dupinnek már ott volt a nyelvén, hogy megkérdezze, mi volt az az „ez-az”, de aztán meggondolta magát. Fontosabb dolga is akad. Mind a mai napig nem sikerült pontosan megértenie, mi a foglalkozása Nolwenn férjének. Mintha valami meghatározatlanul univerzális ember lett volna. Mindig mindenkinek megcsinált „ezt-azt”.

– Igen. Óriási felhajtás lesz. Finistère egyik ikonja. Meg Bretagne-é. Meg Franciaországé. Mon Dieu…{1} Később majd jelentkezem.

– Tegye azt! Én már itt vagyok a kapitányságon.

– Viszlát!

Dupin gyorsan hajtott; a szűk utcákhoz képest túlságosan is gyorsan. Ez nem lehet igaz, az öreg Dercap tíz év után most először szabadságra megy! Tíz napig lesz távol. A lánya férjhez ment; méghozzá Réunion szigetén – amit egyébként Dercap is végtelen ostobaságnak tartott, mivel a vőlegény is ugyanabból az álmos koszfészekből származott, mint a lány, három kilométerre Pont-Aventől.

Dupin már megint az autó telefonját bogarászta.

– Riwal?

– Monsieur le Commissaire!

– Maga már ott van?

– Igen. Éppen most érkeztem meg.

– Hol van a halott?

– Lent az étteremben.

– Maga már volt ott?

– Nem.

– Senkit se engedjenek be! Senki sem megy be oda, amíg én oda nem érek. Maga sem. Ki találta meg Pennecet?

– Francine Lajoux. Az egyik alkalmazott.

– Ő mit mondott?

– Még nem beszéltem vele. Tényleg csak most érkeztem meg.

– Jól van. Igen. Rögtön ott vagyok.

Dupin felügyelő valahogy borzalmasan nagynak látta a vértócsát, amely formátlanul szétfolyt a kőpadlón, annak egyenetlenségeit követve. Pierre-Louis Pennec magas, vékony, szikár férfi volt. Ősz, rövid hajjal. Még kilencvenegy évesen is tiszteletet parancsoló jelenség. A holtteste furcsán kitekeredve feküdt a hátán, a bal keze a térdhajlatát markolta, a csípője erősen megcsavarodott, a jobb keze a szívén, az arca borzalmasan eltorzult. Nyitott szeme a plafont bámulta. Jól láthatóan több sérülés is volt rajta, a felsőtestén, a nyakán.

– Valaki nagyon csúnyán elbánt Pierre-Louis Penneckel. Egy ilyen idős emberrel. Ki csinál ilyet?

Riwal két méterrel Dupin mögött állt, csak ő ketten voltak a helyiségben. A hangja döbbenetről árulkodott. A felügyelő hallgatott. Igaza volt Riwalnak. Dupin látott már néhány meggyilkolt embert. Ez itt tényleg kegyetlen gyilkosság volt.

– A pokolba! – Dupin heves mozdulattal a hajába túrt.

– Feltehetően késsel szúrták le. De a gyilkos fegyvernek semmi nyoma.

– Nyugalom, Riwal, nyugalom!

– Két pont-aveni kolléga biztosítja a szállodát, Monsieur le Commissaire. Egyiküket ismerem, Albin Bonnec. Régi motoros. Nagyon jó rendőr. A másikat Arzhvaelignek hívják. A keresztnevét nem tudtam megjegyezni. Ő még nagyon fiatal.

Dupin akaratlanul is elmosolyodott. Riwal még maga is fiatal volt, a harmincas évei elején járt, még csak második éve dolgozott vizsgálótisztként. Pontos volt. Gyors. Okos. Habár egy kissé komótosnak hatott, és úgy is beszélt. Néha csibészes mosoly ült ki az arcára, ami tetszett Dupinnek. És sohasem fontoskodott.

– Még senki sem járt a helyiségben?

A felügyelő már háromszor feltette ezt a kérdést, ami időközben egy kissé kezdte idegesíteni Riwalt.

– Senki. De bizonyára mindjárt itt lesz a törvényszéki orvos meg a helyszínelő csapat.

Dupin megértette. Riwal tudta, hogy a felügyelő szeretett nyugodtan körülnézni, mielőtt az egész falka ráveti magát a tetemre.

Pennec a hátsó sarokban feküdt, közvetlenül a bárpult előtt. Az L alakú helyiség hosszabbik, elülső részében volt az étterem, a hátsó, elkanyarodó traktusban pedig a bár. Az étteremből egy kis folyosón keresztül lehetett a konyhába jutni, amely a ház mögött, egy külön melléképületben kapott helyet. Az ajtó be volt zárva.

A bárpult előtt szép rendben sorakoztak a bárszékek, csak egyetlenegy volt egy kissé hátratolva. Egyetlen pohár állt csak a pulton. És egy üveg lambig, a helyi almalikőr, amelyre a bretonok olyan büszkék voltak – a bretonok egyébként minden eredeti breton dologra mérhetetlenül büszkék voltak, pontosabban mindenre, amit annak tartottak. Dupin is szívesen ivott lambig-ot. A pohár majdnem üres volt. Küzdelemnek semmi nyoma, a helyiségnek ebben a részében semmi feltűnőt nem vett észre, előző este a szálloda alkalmazottai nyilván szépen összepakoltak és feltakarítottak. Ahogy az egész étteremben. Az asztalok és a székek pedáns rendben sorakoztak, már meg volt terítve, színes, vidékies-falusias asztalterítőkkel, a padlót fényesre suvickolták. Az éttermet és a bárt nem olyan régen korszerűsíthették, minden nagyon újnak nézett ki. És a helyiséget erősen leszigetelték, a külvilág zajából semmit, de tényleg semmit sem lehetett hallani. Az utcáról sem szűrődött be hang, pedig a helyiségnek három ablaka is volt, és az előtérből sem, amely egyidejűleg a szálloda főbejárataként is szolgált. Az ablakok be voltak zárva, Dupin alaposan megnézte őket.

A lelkiismeretes rend és tisztaság – a helyiség rendezettsége hátborzongató ellentétben állt a holttest irtóztató látványával. A fehérre meszelt falakon lógó festménymásolatok – ahogy a település többi házában is – a tizenkilencedik század végi művésztelep fénykorát idézték. Ezeket az ember még a helység legkisebb kávézójában és boltjában is megcsodálhatta. Mintha egész Pont-Aven ilyen képekkel lett volna kitapétázva.

Dupin néhányszor lassan végigsétált a helyiségen, anélkül hogy valami konkrét dolgot keresett volna. És nem is talált semmit. Némileg esetlenül elővette a kis piros jegyzetfüzetét a nadrágzsebéből, és – inkább csak véletlenszerűen – belefirkantott néhány szót.

Ekkor valaki rángatni kezdte az ajtót, amelyet Dupin előzőleg belülről bezárt, majd dübögni kezdett rajta. A felügyelő a legszívesebben nem is foglalkozott volna a kopogással, de végül nem tiltakozott, amikor Riwal kérdőn ránézett, majd elindult az ajtó felé. Az ajtó nagy robajjal kinyílott. Reglas egy ugrással a helyiségben termett, Kadeg pedig buzgón jelentette, hogy „megérkezett dr. Lafond. Meg a helyszínelők, René Reglas és az emberei”.

Dupin sóhajtott egy nagyot. Mindig megfeledkezett Reglasről. A „tetthelymunkáról”. René Reglas, a világ legnagyobb helyszínelője. Három emberrel vonult ki, akik némán elhaladtak mellette. Dr. Lafond utolsóként lépett be a helyiségbe, és egyenesen a holttest felé vette az irányt. Közben alig hallhatóan odadünnyögött Dupinnek egy „Bonjour, m’sieur!”-t. Nem hangzott barátságtalannak.

Reglas határozottan odafordult Kadeghez és Riwalhoz.

– Uraim, szeretném megkérni önöket, hogy hagyják el a helyiséget, amíg mi végzünk a munkánkkal. Addig csupán a felügyelő, dr. Lafond, illetve én és a csapatom léphet be az étterembe. Megtennék, hogy biztosítják a helyszínt? Bonjour, Monsieur le Commissaire! Bonjour, Monsieur le Docteur!{2}

Dupinnek igencsak össze kellett szednie magát, hogy féken tudja tartani az indulatait. De egy szót sem szólt. Ők ketten sohasem rokonszenveztek igazán egymással.

– Dr. Lafond, ha megkérhetném, roppant körültekintően járjon el, és ne hagyjon újabb nyomokat maga után. Köszönöm.

Reglas előkapta a méretes fényképezőgépét.

– A munkatársaim rögtön neki is látnak a daktiloszkópiás munkáknak. Lagrange! Először a bárpultról, a pohárról és az üvegről vegyék le az összes lehetséges ujjlenyomatot, elsősorban a holttest közelében! Szisztematikusan.

Lafond végtelen nyugalommal letette a táskáját az egyik asztalra a bárpult közelében, nem látszott rajta, hogy egyáltalán bármit is felfogott volna Reglas mondataiból.

Dupin az ajtóhoz ment. Nem bírta tovább odabent. Egyetlen szó nélkül elhagyta a helyiséget.

A szálloda bejáratánál, ahol a kis recepció volt, időközben kisebb hangzavar alakult ki. Kétségtelenül terjedni kezdett a hír, a szállodában, az egész faluban. A recepciónál néhány vendég ácsorgott, és hevesen magyaráztak egymásnak, az alacsony recepcióspult mögött egy rövid hajú, meglehetősen csontos kis nő állt, viszonylag nagy, szögletes orral, és határozott hangon ő is magyarázott valamit. Nagyon igyekezett, hogy nyugodtnak tűnjön.

– Nem, nem. Ne aggódjanak! Mindent el fogunk rendezni.

Egy gyilkosság a szállodában, ahol az ember az év legszebb hetét akarta eltölteni; Dupin megértette a vendégek nyugtalanságát, de a nőt is megsajnálta. Már csak néhány nap volt a főszezon kezdetéig, és Riwal szerint a szobák felét már lefoglalták. Már huszonhat vendég tartózkodott a hotelben, közülük négy gyerek, többnyire külföldiek, ilyenkor a franciák még nem nagyon kelnek útra. Csak egy hét múlva kezdődik az igazi haddelhadd. Ugyanakkor, hiába nem volt még teljesen telt ház a szállodában, de a már ott lévő vendégek egyfolytában ki-be mászkáltak, még este és éjszaka is. Aki ilyen körülmények között gyilkosságot követ el, annak számolnia kell azzal is, hogy valaki észrevesz valamit – hogy meglátják, amikor például az előtéren keresztül távozik az épületből. Vagy hogy valaki meghallja a dulakodást, az életéért küzdő Pennec kiabálását, a segélykiáltásait. Bizonyára még éjszaka is tartózkodott személyzet a szállodában. Elég kockázatos volt itt gyilkosságot elkövetni.

Riwal jött lefelé a lépcsőn. Kérdőn a felügyelőre nézett.

– Ez már csak így megy, Riwal. A tetthelyet át kell engednünk a profiknak.

A vizsgálótiszt vett egy nagy levegőt, mint aki mondani akar valamit, de aztán inkább letett róla. Dupin már leszoktatta, hogy a lépéseiről és a terveiről faggatózzon. Ez volt az egyetlen dolog, ami zavarta Riwalban, és néha azért még előfordult vele az ilyesmi. Riwal mindig meg akarta érteni Dupin módszerét.

– Hol vannak a helyi rendőrök? A recepciót át kell helyezni máshová. Ürítsék ki ezt a helyiséget!

– Kadeg felvitte őket magával. El akarta kezdeni a vendégek kihallgatását a múlt éjszakával kapcsolatban.

– Azt szeretném, ha mostantól csak a vendégek és a személyzet jöhetne be a szállodába, vagy mehetne ki innen. Valakinek őriznie kell a bejáratot. Nem magának. Valakinek a helyi rendőrök közül. Azt mondta, hogy az egyik alkalmazott találta meg Pennecet?

– Igen. Francine Lajoux. Már több mint negyven éve itt dolgozik. Odafent van a reggelizőteremben, az egyik szobalány is vele van. Sokkot kapott. Hívtunk hozzá orvost.

– Beszélni akarok vele. – Dupin egy pillanatig komolyan elbizonytalanodott, majd elővette a jegyzetfüzetét.

– Most 9.05 van. Kadeg 7.47-kor hívott fel. Éppen akkor kapta a hírt a pont-aveni kollégáktól. Akiket innen, a szállodából hívtak. Madam Lajoux fél nyolc körül találhatta meg Pierre-Louis Pennecet. Ennek még két órája sincs. Eddig még az égvilágon semmit sem tudunk.

Riwal nem tudta elképzelni, hogy a felügyelő ezt így leírta magának, még ha köztudott volt is, hogy Dupin, hogy is lehetne megfogalmazni, igen sajátos módon jegyzetelt.

– Pierre-Louis Pennecnek van egy fia, Loïc. És egy fivére is, egy féltestvére. Ő Toulonban él. A hozzátartozókat állítólag hamarosan értesítik majd, Monsieur le Commissaire.

– Van egy fia? És hol él?

– Itt, Pont-Avenben, lent a kikötőben, a feleségével, Catherine-nel. Nincs gyerekük.

– Rögtön meglátogatom. De előtte még beszélek Madame Lajoux-val.

Riwal tudta, hogy nincs értelme ellenkezni; ismerte a felügyelőt, amikor éppen benne volt egy „igazi esetben”. És ez itt egy igazi eset volt.

– Megszerzem önnek Loïc Pennec pontos címét. És a féltestvére telefonszámát is. Ismert politikus lent, délen, a neve André Pennec, húsz éve konzervatív képviselő a parlamentben.

– Most itt van? Úgy értem, valahol a környéken?

– Nincs. Tudomásunk szerint legalábbis.

– Jól van. Később majd felhívom. További családtagok?

– Nincsenek.

– Szedjen ki mindent Reglasből, ha végzett! Lafond meg hívjon fel! Akkor is, ha azt mondja, hogy nem akar semmit sem mondani a jelentés leadása előtt.

– Rendben.

– És beszélni akarok Dercappal. Valaki azonnal próbálja meg elérni!

Dercap biztosan úgy ismerte Pont-Avent, mint a tenyerét. És ez most sokat segíthetne. Ez egyébként is az ő esete.

– Azt hiszem, Bonnec már rajta van az ügyön.

– Mit csinál a fiú? Ő is a szállodában dolgozik?

– Nem, valószínűleg nem. Kadeg csak annyit tudott kideríteni, hogy egy kisvállalkozása van.

– Miféle vállalkozás?

– Méz.

– Méz?

– Igen, miel de mer. A kaptárok legfeljebb huszonöt méterre lehetnek a tengertől. A világ legjobb méze, azt mondja…

– Jól van. Ami most a legfontosabb, Riwal: tudni akarom, amilyen pontosan csak lehet, hogy mit csinált Monsieur Pennec az elmúlt néhány napban és hétben. Napról napra. Szeretném, ha mindent a legpontosabban lejegyeznének. Mindent, a leghétköznapibb dolgokat is. A rituáléit, a szokásait.

A recepciónál az egyik vendég hirtelen kiabálni kezdett.

– Az összes pénzünket vissza fogják fizetni. Ezt nem hagyjuk annyiban! – Egy ellenszenves, köpcös, nyálas képű kobold. A felesége alázatosan nézte.

– Most rögtön elutazunk, de még mennyire, hogy elutazunk!

– Szerintem önök most nem fognak elutazni, monsieur. Senki sem fog elutazni.

A férfi a dühtől kivörösödött képpel Dupin felé fordult. Látszott rajta, hogy bármelyik pillanatban nekiállhat üvölteni.

– Dupin felügyelő, a concarneau-i rendőrőrsről. Önökre legelőször is, a többi vendéghez hasonlóan, rendőri kihallgatás vár majd.

Dupin ezt a mondatot nagyon halkan ejtette ki. Sziszegve. Ez a mondat és a felügyelő lenyűgöző testméretei megtették a hatásukat. A kis ember azonnal hátrált néhány lépést.

– Riwal vizsgálótiszt – Dupin ezt most hangosan és hivatalos hangon mondta –, a rendőrök hallgassák ki Monsieur… – A felügyelő itt megállt, és parancsoló tekintettel a férfira pillantott, aki megszeppenve azt hebegte, hogy „Galvani” – …szóval a rendőrök hallgassák ki Monsieur Galvanit és a feleségét az elmúlt éjszakával kapcsolatban. Behatóan. Személyi adatokat felvenni, személyi azonosítást foganatosítani!

Dupin magas volt, erőteljes, izmos, széles válla lenyűgöző hatást tett másokra. A rossznyelvek szerint kissé darabos volt a mozgása; így viszont senki sem számított olyan ügyességre, gyorsaságra és pontosságra, amire a felügyelő képes volt. Nem éppen úgy nézett ki, mint egy felügyelő, farmerben és galléros pólóban meg aztán végképp nem, ő pedig szinte mindig ezt hordta, és az ebből adódó zavart előszeretettel ki is használta.

Monsieur Galvani habogott valamit, amit már nem lehetett érteni, és a feleségénél keresett védelmet, aki egy fejjel biztosan magasabb volt nála. Dupin oldalra fordult, és észrevette, hogy a szállodai alkalmazott lopva rámosolyog. Ő is visszamosolygott a nőre. Majd ismét Riwalhoz fordult, aki kissé zavartan bámulta.

– Kadeggel rekonstruálják a történéseket, elsősorban a tegnapi napot és az estét, amilyen pontosan csak lehetséges! Mit csinált Pennec? Mikor hol volt? Ki látta őt utoljára?

– Már rajta vagyunk. Valószínűleg a szakács látta utoljára.

– Rendben. Az alkalmazottak közül ki volt itt ma reggel a szállodában?

Riwal elővett egy aprócska, fekete jegyzetfüzetet.

– Mademoiselle Kann és Mademoiselle Denoelalig, mindketten nagyon fiatalok, szobalányok, és Madame Mendu, aki, már ha jól értem, Madame Lajoux utódja lenne itt a szállodában. A reggeliztetés is az ő feladata. Madame Mendu itt áll elöl.

Riwal a fejével diszkréten a recepció felé intett.

– Meg Madame Lajoux és a szakács, Edouard Glavinec. És az ő egyik kisegítője.

Dupin mindent feljegyzett.

– A szakács? Ő már ilyen korán itt van?

– Minden reggel nagyon korán szerzik be a hozzávalókat a quimperi nagybani piacról.

– Hogy hívják a kuktát?

Riwal lapozgatni kezdett a kis füzetecskéjében.

– Roman Breton.

– Breton? Bretonnak hívják?

– Breton.

Dupin valamit még mondani akart, de aztán meggondolta magát.

– És utoljára a szakács látta élve Pennecet?

– Egyelőre úgy tűnik.

– Beszélni akarok vele, amint végeztem Madame Lajoux-val. Nem tart sokáig. – Dupin sarkon fordult, és felment a lépcsőn. Anélkül, hogy hátranézett volna, még odakiáltott Riwalnak:

– Az első emeleten hol?

– Mindjárt jobbra, az első ajtó.

Dupin határozottan bekopogott a reggelizőhelyiség ajtaján, és belépett. Francine Lajoux idősebb volt, mint ahogy Dupin elképzelte, biztosan túl járt már a hetvenen, teljesen ősz volt, hegyes arcát mély ráncok barázdálták. Az idős hölgy a helyiség legtávolabbi sarkában ült, mellette egy vörös hajú, telt idomokkal megáldott, alacsony szobalány, kissé kövérkés, de csinos arccal – Mademoiselle Kann, aki nagyon kedvesen és megkönnyebbülten rámosolygott a férfira. Madame Lajoux eleinte mintha észre sem vette volna a felügyelőt, továbbra is mozdulatlanul bámulta a padlót.

Dupin a torkát köszörülte.

– Bonjour, madame! Dupin vagyok, az illetékes felügyelő. Úgy tudom, ön fedezte fel ma reggel az étteremben Pierre-Louis Pennec holttestét.

Madame Lajoux kisírt szeme körül elmosódott a szempillafesték. Eltartott egy darabig, mire ránézett a felügyelőre.

– Förtelmes gyilkosság, nem igaz, Monsieur le Commissaire? Ez egy förtelmes gyilkosság! Egy hidegvérű gyilkosság! Harminchét éve szolgálom hűségesen Monsiuer Pennecet. Egyetlen napot sem voltam beteg. Legfeljebb kétszer… A gyilkos biztosan valami nagy késsel szúrta le. Remélem, gyorsan elfogják.

Nem hadart, de mégis lenyűgöző sebességgel beszélt, szünet nélkül, gyorsan változó hanghordozással.

– Szegény Monsieur Pennec! Egy ilyen csodálatos ember! Ki képes ilyen borzalmas tettre? Mindenki kedvelte, Monsieur le Comissaire. Mindenki. Mindenki nagyra becsülte – nagyra becsülte és csodálta. És mindez… mindez itt, a mi szép Pont-Avenünkben. Döbbenetes! Egy ilyen békés helyen. Olyan nagy volt a vértócsa! Ez normális, Monsieur le Commissaire?

Dupin nem tudta, mit válaszoljon. És hogy mire válaszoljon. Inkább lomhán elővette a füzetét, és felírt valamit. Furcsa szünet állt be. Mademoiselle Kann a szeme sarkából megpróbált belekukucskálni a füzetébe.

– Bocsásson meg, tudom, hogy borzalmas lehet önnek újból felidézni a történteket, de el tudná mesélni nekem, hogyan talált rá a holttestre? Nyitva volt az ajtó? Egyedül volt?

Dupin tudta, hogy nem viselkedik különösebben együttérzően.

– Teljesen egyedül voltam. Ez fontos, ugye? Az ajtó be volt csukva, de nem volt kulcsra zárva. Pedig egyébként mindig be van zárva. Igen. Monsieur Pennec mindig bezárja, ha éjjelente elmegy. Már ebből is gondoltam, hogy valami nincs rendben. Azt hiszem, negyed nyolc volt. Körülbelül. Tudja, minden reggel én intézem a reggelit. Harminchét éve minden reggel hatkor itt vagyok. Harminchét éve. Pontban hatkor. Nem volt elég kiskanál. A reggelihez itt fent. Tudja, amíg nincs olyan sok vendég, addig csak itt fent terítünk meg a reggelihez, a főszezonban aztán az étteremben is. Kiskanalakat akartam hozni az étteremből. Gyakran nincs belőlük elég, ezen változtatni kell. Egyfolytában ezt magyarázom. Még egyszer beszélnem kell Madame Menduvel… Semmi különöset nem láttam lent az étteremben, csak a holttestet. Szegény Monsieur Pennecet! Tudja, miért nem hallott senki semmit tegnap éjjel? A nagy ünnepség miatt. Mindenhol akkora zaj volt, az egész faluban, ez mindig így van, ha nekiállnak ünnepelni. Nagyon bohókásan mulatnak errefelé az emberek. Három óra előtt a szememet sem hunytam le. Igen, egyedül voltam. Aztán sikítani kezdtem. És akkor odajött Mademoiselle Kann. Aki utána idehozott. Nagyon jólelkű lányka, Monsieur le Comissaire. Ez olyan szörnyű!

– Szóval, sem tegnap, sem az elmúlt napokban nem vett észre semmi feltűnőt? Monsieur Pennecen vagy itt, a szállodában? Gondolja csak végig! A legkisebb körülménynek is jelentősége lehet. Valami, ami önnek talán teljesen jelentéktelennek tűnik.

– Minden olyan volt, mint máskor. Minden a legnagyobb rendben. Erre Monsieur Pennec nagy hangsúlyt fektetett.

– Szóval, az égvilágon semmi.

Madame Lajoux lemondón legyintett.

– Nem, az égvilágon semmi. Már mindannyian beszéltünk egymással. A szálloda összes alkalmazottja, úgy értem, akik ma itt vannak. Senkinek sem tűnt fel semmi különös.

– Teljes általánosságban – van valami ötlete azzal kapcsolatban, hogy mi történhetett?

– Monsieur le Commissaire!

Az idős hölgy tényleg felháborodottnak tűnt.

– Ezt úgy kérdezi, mintha itt valami bűnügy történt volna.

Dupinnek már a nyelvén volt, hogy megjegyezze, egy gyilkosság azért nagyon is bűnügynek tekinthető.

– Az összes alkalmazott közül ön állt a legrégebb óta Monsieur Pennec szolgálatában?

– Ó, igen!

– Akkor a szálloda alkalmazottai közül ön ismerte a legjobban Monsieur Pennecet.

– Természetesen. Egy ilyen ház, mint ez, Monsieur le Commissaire, életre szóló feladatot jelent. Megbízatást, ahogy azt Pierre-Louis Pennec mindig mondta.

– Akkor az étteremben és a bárban feltűnt önnek valami? A holttesttől eltekintve.

– Nem. Tudja, épp csak most kezdődik a szezon. Ez mindig meglehetősen zaklatott időszak. Olyan sok mindennel kell foglalkozni.

Az idős hölgy arcvonásai drámaian megváltoztak. Most nagyon lassan, vontatottan, fojtott hangon beszélt:

– Tudja, szörnyű dolgokat pletykálnak az emberek, azt állítják, hogy nekünk… Monsieur Pennecnek és nekem, szóval nekünk viszonyunk lett volna. A felesége tragikus halálát követő években. Egy hajóbaleset. Remélem, Monsieur le Commissaire, ön nem ad hitelt ezeknek a szégyentelen hangoknak. Szörnyű hazugság! Monsieur Pennec sohasem tett volna ilyet. A halála után is szerette a feleségét, és hűséges volt hozzá. Mindvégig… Csak azért, mert olyan közel álltunk egymáshoz, barátilag. Az embereknek néha annyira mocskos a fantáziájuk!

Dupin kissé tanácstalan volt.

– Ez csak természetes, Madame Lajoux. Ez csak természetes.

Rövid szünet következett.

– Miféle baleset volt?

Dupin ezt a kérdést csak úgy vaktában tette fel.

– Mint derült égből a villámcsapás, teljesen váratlan. Darice Pennec a viharos tengeren kiesett a hajóból. Már alkonyodott. Tudja, errefelé senki sem hord mentőmellényt. A Glénan-szigetekről jöttek. Ismeri azt a szigetcsoportot? Valószínűleg nem, de hát mondták is, hogy maga még egészen új itt. Csodálatos hely. Mintha a Földközi-tengeren lenne az ember, sőt néhányan a Karib-tengerhez hasonlítják. Vakító fehér homok.

Dupin szívesen rávágta volna, hogy természetesen ismeri a Glénan-szigeteket, meg hogy különben is, már majdnem három éve itt él. A bretonok számára az ember örökre „egészen újnak” számított, ha a családja több nemzedékre visszamenőleg nem Bretagne-ból származott. De Dupin lassan elfogadta, hogy ez itt így megy, és már egyáltalán nem ágállt ellene.

– Tudja, a viharok errefelé nagyon gyorsan jönnek. Darice azonnal eltűnt. A tenger néha képes ilyesmire. Monsieur Pennec másnap reggelig kint maradt keresni a feleségét. Tudja, ez már jó régen volt. Húsz éve. Darice csak ötvennyolc éves volt. Szegény Pennec! Majdnem elájult a kimerültségtől, amikor befutott a kikötőbe.

Dupin úgy döntött, nem firtatja tovább a történteket.

– És önnek? – A felügyelő minden átmenet nélkül odafordult Mademoiselle Kannhoz, kivívva ezzel Madame Lajoux fölháborodott pillantását. – Önnek feltűnt valami különleges dolog tegnap vagy ma vagy az utóbbi néhány napban? Apróságok is lehetnek.

A szobalányt teljesen meglepte a hirtelen jött kérdés. Kissé riadtan pislogott.

– Nekem? Nem. Nagyon sok dolgom volt.

– Meg tudja mondani, hogy ma reggel Madame Lajoux és ön után bement-e még valaki az étterembe?

– Nem jött be senki. Bezártam az ajtót.

Dupin felírt magának valamit.

– Nagyon jó. Önök ketten mikor látták utoljára Monsieur Pennecet? – Dupin itt rövid szünetet tartott. – Úgy értem, élve mikor látták.

– Én tegnap fél nyolckor mentem el. Mindig fél nyolckor megyek el. Úgy értem, tíz éve. Azelőtt esténként is itt voltam, de azt már nem bírom. Már nem bírom úgy, mint korábban. Mielőtt elindultam, még váltottunk néhány szót, Monsieur Pennec és én. A szállodával kapcsolatos ügyekben, tudja. Mint mindig.

– És ön, Mademoiselle Kann?

– Pontosan nem tudom megmondani. Talán tegnap délután három óra körül. Azelőtt pedig reggel láttam, amikor kijött a szobájából. Hétkor. Megkért, hogy azonnal hozzam rendbe a szobáját.

– Van itt egy szobája? Monsieur Pennec a szállodában lakott? – Mademoiselle Kann nehezen értelmezhető pillantást vetett Madame Lajoux-ra, aki gyorsan válaszolt is helyette.

– Van egy háza a Rue des Meunières-en, nem messze a szállodától. És itt is van egy szobája. A második emeleten. Az utóbbi években egyre gyakrabban aludt itt. Túl fáradságos volt számára éjszaka még haza is menni. Mindig itt volt zárásig, érti, minden este. Éjfél előtt sohasem ment el. Soha! Mindig tudni akarta, hogy minden rendben van-e. Tudja, Monsieur Pennec csodálatosan vezette ezt a szállodát. Ahogy az apja is. És a nagyanyja. Ez egy nagyszerű hagyomány.

– Miért kellett rögtön rendbe hozni a szobáját?

Mademoiselle Kann egy pillanatra mintha elgondolkozott volna.

– Nem tudom.

– Ez szokatlan volt?

Megint úgy tűnt, mintha a nő igen alaposan át akarná gondolni a válaszát.

– Nem sokszor mondott ilyet.

– Mivel foglalkozott még Pierre-Louis Pennec a szállodában? Van a szállodának menedzsere, vagy valami ilyesmi?

– Monsieur le Commissaire! – Francine Lajoux hangjából és az arcáról csak úgy sütött a döbbenet. – Itt mindent maga Monsieur Pennec csinált. Még szép, hogy mindent ő csinált! 1947 óta vezette a szállodát. Nem tudom, hogy ön ismeri-e a Central történetét. Hiszen maga mégiscsak egészen új itt. De mindenképpen meg kell ismernie. Itt találták ki a modern művészetet. Gauguinnek itt volt a híres iskolája, a pont-aveni iskola…

– Madame Lajoux, én…

– Ezt az egészet itt Pierre-Louis Pennec nagyanyja alapította, ő hozta létre az egészet. Szoros barátságot ápolt a művészekkel. És úgy segítette őket, ahogy csak tudta. Még műtermet is építtetett nekik. Magának ezt mind tudnia kell, Monsieur le Commissaire. Marie-Jeanne a történelemkönyvekben és a művészeti könyvekben is szerepel. Marie-Jeanne Pennec panziója és Julia Guillou szállodája nélkül, ami itt van mindjárt mellettünk, ez az egész itt most nem létezne. A művészek néha itt laktak és itt ettek, és még fizetniük sem kellett érte, a legtöbbjüknek, ugyebár, amúgy sem volt semmi pénze. És…

Az idős nőnek szünetet kellett tartania, a tekintetében nyílt felháborodás tükröződött.

– És mind a mai napig égbekiáltó igazságtalanságnak számít, hogy Mademoiselle Julia körül még mindig sokkal nagyobb a felhajtás, mint Marie-Jeanne Pennec körül. Tud maga erről, Monsieur le Commissaire?

– Én… nem. Erről semmit sem tudtam.

– Vegyen egy könyvet a témában! Feltétlenül! Mindjárt a hídnál van egy újságos. És olvasson utána! Ez egy nagyon híres történet errefelé.

– Madame Lajoux, én…

– Értem én, most a rendőrségi nyomozásokról van szó, ugye? Azt kérdezte, hogy Pierre-Louis Pennec egyedül vezette-e a szállodát. Ez volt a kérdése. Ó, igen! Hatvanhárom éven át vezette, képzelje csak el! Huszonnyolc éves volt, amikor az apja meghalt, a csodálatos Charles Pennec, nem élt meg valami magas kort. Az anyjától örökölte a szállodát. Az anyja pedig…

Madame Lajoux félbehagyta a mondatot, és úgy tűnt, igyekszik összpontosításra bírni magát.

– A huszonnyolc éves Pierre-Louis tehát, amikor eljött az ideje, nem ijedt meg a hagyomány terhétől. Átvette a szállodát, és egyedül vezette tovább, egészen a mai napig.

Francine Lajoux mélyet sóhajtott.

– Én pedig… én felelek a reggeliért, a szobákért és a szobalányokért. Meg a recepcióért, a foglalásokért és minden ilyesmiért. Úgy értem, ezt most tulajdonképpen Madame Mendu csinálja. Pár éve. És jól csinálja. – Madame Lajoux itt egy pillanatra szünetet tartott, vett egy nagy levegőt, és halkan, alig hallhatóan folytatta, mintha kimerült volna: – De én még itt vagyok.

Mademoiselle Kann a segítségére sietett.

– Madame Mendu Madame Lajoux-tól vette át a szobaasszony munkáját. Biztosan látta Madame Mendut odakint, a recepciónál. Asszisztense is van, Mademoiselle Denoelalig. Ő délután a recepción dolgozik, este pedig felszolgálóként az étteremben. Akkor megint Madame Mendu van a recepción, meg reggel is.

Amikor a szobalány befejezte a mondatot, kissé bizonytalanul Madame Lajoux-ra sandított. Méghozzá teljes joggal, amint az a következő pillanatban kiderült.

– De ezek mind alantas munkák. A szálloda menedzselése kizárólag Monsieur Pennec kezében volt. Én… – vette át a szót az idős hölgy metsző élességgel a hangjában. Majd hirtelen félbehagyta a mondatot, nyilvánvalóan ő is megrémült a saját szavaitól.

– Minden rendben, Madame Lajoux?

Dupin nem akarta túlfeszíteni a húrt.

– Igen, igen. Egy kissé nyúzottak az idegeim.

– Csak még néhány dolog, Madame Lajoux. Általában hogyan fejezte be Monsieur Pennec a napját?

– Amikor az étterem kinyitott, ellenőrizte, hogy minden rendben van-e, megbeszélte a teendőket Madame Leray-vel és a szakáccsal. Corinne Leray csak késő délután jön be, ő vezeti az éttermet. De neki a szállodához semmi köze. Ezt akarta tudni, Monsieur le Commissaire?

Dupin megállapította, hogy a vázlata a szállodai alkalmazottak neveivel, időbeosztásukkal, tevékenységükkel és a különféle alá-fölé rendeltségi viszonyokkal időközben teljesen áttekinthetetlenné vált.

– És aztán, úgy értem, később? A nap végén?

– A nap végén, amikor mindent elvégeztek, és az étteremben már megterítettek a következő napra, ő még ott maradt a bárban. Néha Fragan Delon is vele tartott. Vagy valamelyik törzsvendég. Vagy valaki a faluból. De többnyire azért egyedül volt.

Mademoiselle Kann szemlátomást úgy érezte, hogy némiképp árnyalnia kell az idős hölgy által mondottakat.

– Monsieur Delon Monsieur Pennec legjobb barátja volt. Rendszeresen bejárt a szállodába, néha ebédidőben vagy délután, néha még este is.

– Mademoiselle Kann! A kívülállók számára nehéz megítélni, kik a legjobb barátok. Ez egy igencsak magánjellegű dolog. – Francine Lajoux feddőn a szobalányra nézett, akár egy tanítónő egy illetlen, kotnyeles diáklányra.

– Barátok voltak. Ennél többet erről nem mondhatunk. És nem is mindig értettek egyet.

– Monsieur Delon itt volt tegnap este?

– Szerintem nem. De Madame Mendut kell megkérdeznie. Mademoiselle Kann-nal mi esténként, ugyebár, nem vagyunk itt.

– Általában hány óra körül fejezte be a napot Monsieur Pennec a bárban? Ilyenkor mindig ivott egy lambig-ot?

– Szóval, valaki már elkotyogta önnek. Igen, ivott egy lambig-ot. Az a mi almalikőrünk! Van olyan jó, mint a calvados, higgye el nekem, csak azt többet reklámozzák. Pierre-Louis Pennec csak Menez Burg lambig-ot ivott, mindig csak azt. Tizenegy körül ment be a bárba, minden este. És mindig egy fél órát maradt. Sohasem tovább. Ezzel sikerült segítenem önnek?

Kopogtak, majd a következő pillanatban megjelent az ajtóban Riwal, és izgatottan hadarni kezdett.

– Monsieur le Commissaire! Loïc Pennec van a vonalban. Monsieur Pennec és a neje már tudnak a történtekről.

Dupin először meg akarta kérdezni, hogyan jutott el hozzájuk a hír, de tudta, hogy nevetséges lett volna a kérdés. Mostanra természetesen már az egész falu értesült a történtekről. Erre igazán gondolhatott volna!

– Mondja meg neki, hogy mindjárt megyek! Rögtön ott vagyok.

Riwal eltűnt a folyosón.

– Nagyon köszönöm. Mindkettejüknek. Fontos információkat osztottak meg velem. Sokat segítettek. Meg szeretném kérni önöket, hogy mindent azonnal közöljenek velem, ami esetleg még az eszükbe jut. Sajnálom, hogy ilyen udvariatlanul hosszú ideig gyötörtem önöket a kérdéseimmel.

– Azt akarom, hogy találja meg a gyilkost, Monsieur le Commissaire! – közölte vele Madame Lajoux rezzenéstelen arccal.

– Madame Lajoux, Mademoiselle Kann, bármikor el tudnak érni. És én is biztosan keresni fogom még önöket. Valószínűleg a közeljövőben.

– Állok a rendelkezésére, Monsieur le Commissaire – válaszolta a két nő teljesen egyszerre.

{1} istenem (francia)

{2} Jó reggelt, felügyelő úr! Jó reggelt, doktor úr! (francia)