FÁBIÁN TAMÁS

BRAVÚROS
MUTATVÁNYOK,
AMIKET
SENKI
SE
LÁTOTT

részlet

© Fábián Tamás, 2025

A borítót Fillér Máté képének felhasználásával
Karcagi Klára készítette

Evelinnek

„Ha napba nézel, s elveszted a látást,

szemed okold, ne a nagy sugárzást.”

(Gilgames-eposz)

„Amiről azt gondoljuk, hogy szabadság,
de nem ismerjük a határait.”

(Borbély Szilárd)

Egyszer majd talán

– Ha kitörne a forradalom, te melyik oldalra állnál? – kérdezi egy enyhén illuminált fiú a mellette álló lánytól, de a választ elnyeli a késő esti kakofónia. Pukkanások, koccanások, löttyenések és szisszenések, folyamatos mozgásban a hűtőajtó, mindenkinek van ott valami dolga, betesznek és kivesznek, a házigazda meg csak kapkodja a fejét, miről beszélgetnek egymást is túlkiabálva: az egyik társaságban nyári tervekről, stoppolás Spanyolországba, sátrazás egy kommunában, narancsszüretelésből fesztiválbérlet, Prima Vera Sound, a Currents lemezzel világ körüli turnéra induló Tame Impala; a másik csoportban politizálnak, fejtegetik, hogy mi lehet a rendszer mozgatórugója, miért történhetett ez meg nálunk, és egyáltalán, mit esznek ezen az emberek. Halmokban hevernek az üres pizzásdobozok a szemetes mellett, néhány szelet széle megmaradt, egy articsóka a pult alatt árválkodik, mint zivatar után bolyongó meztelen csiga, másodpercek kérdése, míg véletlenül rálépnek. Kezd megtelni a lakás, már a repoharak is elfogytak, keresik a koktélokhoz felszeletelt lime-ot; nevetnek és megfejtik a világot, vagy zavarukban egyik lábfejüket a másikra rakják, ujjakat ropogtatnak, majd egy figyelmetlen mozdulat, és valaki kirántja a zsebéből egy széttrancsírozott zsebkendő néhány cafatját. Stratégiai szünet, menjünk ki cigizni, távolodnak a szpotlámpákkal félhomályosan bevilágított amerikai konyhás nappaliból, ő viszont a közlekedő felé veszi az irányt, ketten is várnak vécére, nem szívesen áll be harmadiknak, de ki kell kicsit szakadnia a borgőzös kavalkádból.

– Nagyon király ez a buli, köszi, hogy megszerveztétek!

– Plusz egy, tényleg nagyon jó. Kié amúgy ez a lakás? – fordulnak mindketten a házigazda felé, aki az este során már legalább háromszor válaszolt erre a kérdésre, és hirtelen tompaság nehezedik rá annak lehetőségétől, hogy negyedszerre is el kell mesélnie ugyanazt a történetet. Hogy családi örökség ez a közel hetven négyzetméteres Hunfalvy utcai ingatlan, ahová azután költözött be, hogy hazatértek Marseille-ből a szüleivel, pontosabban csak az egyikükkel, de ebbe nem szeretne most belemenni, szerencsére megszólal a kapucsengő, elnézést kér, leemeli a kagylót, és torokköszörülés után gépiesen végigmondja: Patrik vagyok, ha bejöttök, jobb kéz felé, a dombormű mellett találjátok a villanykapcsolót, lift nincs, egyébként harmadik emelet, a kettő közül az a mi ajtónk, ami mellett van egy hatalmas kínai kenderpálma. Az újonnan érkezők szinte átzuhannak a küszöbön, egyikük gúnyos megjegyzést tesz a zenére, sejti, ki rakta be ezt a fantáziátlan, reszelős butiktechnót, de majd kezébe veszi a dolgot, csak muszáj keverni egy vodkaszódát, egyébként kellemes társaság jött össze az egyetemről és a koliból, csupa kedves ember, akikkel jó lesz kicsit leereszteni a vizsgaidőszak előtt.

Közben a lakás közepén található L alakú kanapén az erőszak történelmi szerepéről folyik az eszmecsere.

– Alapvetően az elnyomás eszközének tartom, de sok esetben az elnyomottak is csak erőszak alkalmazásával tudtak felszabadulni, lásd a rabszolgaság felszámolását, vagy például a királyságok megdöntését – érvel egy magas, szőke fiú, aki szeretné még folytatni a gondolatmenetet, de szemközt a perzsaszőnyegen törökülésben hajlongó szemüveges, kócos fogsorú lány megszakítja a monologizálást, mondván, nehogy már ez is egy olyan este legyen, ahol annyi szerep jut a nőknek, hogy ámuldozva hallgatják, ahogyan az intellektuális felsőbbrendűségük fitogtatásának jegyében a nagydumás férfiak egymás fölé kerekedve analizálnak.

– Ugyanakkor az is tény, hogy számtalan jelentős változás békés eszközökkel ment végbe, még úgy is, ha ezeket a törekvéseket megpróbálták erőszakkal elfojtani. Ott van a nők szavazati jogának kérdése, vagy például a feketék polgárjogi mozgalma a hatvanas évekből.

Amikor a helyét kereső házigazda odatelepszik hozzájuk, már azon megy a polemizálás, hogy hiába lehet a 2010-es évek közepére kijelenteni, hogy hanyatlóban van a kapitalista berendezkedés, az emberek többsége vagy jobb híján elfogadja, vagy kifejezetten támogatja ezt a típusú öngyarmatosító életformát: a szegények gazdagságra vágynak, nem pedig arra, hogy mindenki nagyjából elfogadható színvonalon éljen, úgy pedig nehéz ugrálni, hogy nincs semmilyen tömegbázis a rendszer megdöntését, de még a jelentős megreformálását célzó törekvések mögött sem. Az egyetlen út a meggyőzés, a tudatformálás lehetne – száll be határozottan egy harmadik, valamilyen művészeti képzésre járó, magát a szituacionistákhoz soroló srác –, majd kissé elbizonytalanodva hozzáteszi: míg a globális tudatipar néhány multimilliárdos kezében összpontosul, ezen a terepen is reménytelennek tűnik a küzdelem.

– De azért csak meg kellene próbálni, nem? – szólal meg egy reménykedő, magas hang valahonnan hátulról, viszont közben a nappali mozgalmasabb sarkában felcsavarják a hangerőt, és leoltják a villanyt, kezd bepörögni az este, sűrűsödik a levegőben az ízesített rágók illata, keresztül-kasul tekeregnek csillogó tekintetek, egymáshoz tapadnak izzadt testek, itt nincs helye beszédnek, csak a kataton táncnak, le kell menni a legmélyére, csukott szemmel dülöngélve és rugózva, feloldódni és eggyé válni, újjászületni, lezuhanni, és ismét a magasba emelkedni, könnyűnek lenni, szabadnak, az önmagára ébredt békés és teljes tudatnak.

Váratlan húzás, valaki berakja a Small Town Boy WPAHP feldolgozását, új emberek tűnnek fel a színen, a házigazda is felbátorodik, odatáncol egy lányhoz, akivel, azt hiszi, egy ideje már szemeznek, de kiderül, rosszul gondolta, a Kalasnyikov a bolondját járatta vele, mindegy, jobb is így, közelről nem is volt olyan helyes. A basszus rezegteti a falakat, a deformált arcok helyén mintha elmosódott maszkok villannának fel, ő pedig igyekszik célirányosnak tűnő mozdulatokkal kikeveredni a törzsi masszából, mintha nagyon számítanának rá valahol máshol, pedig csak egy kis oxigénre van szüksége, bent már kezdett túl sok lenni a minden. Kilép az erkélyre, a lágyan ölelő tavaszi éjszakába, szemközt a díszkivilágításban pompázó Parlament, felette kétségbeesetten köröző sirályraj, lent a ragyogó víztükrű Duna; repülnek a város felett, még alig múltak húszévesek, de akárhonnan is nézzük, rohadtul övék a világ. Nincs ideje felengedni a balkoni mámorban, a terasz végéből megcsapja valami embertelen bűz, mintha konkrétan friss tehénszart szívnának, meg sem kérdezi, mi az, inkább visszamegy az infernóba, mielőtt még felfordulna a gyomra.

– Olyan érzésem van, mintha ez lenne az utolsó buli a Földön – mondja kiáltva az ajtóban egy egzaltált lány a mellette álló fiúnak, aki erre az estére leginkább csak szeretett volna megfeledkezni magáról, viszont eddig nem volt szerencséje, mert akárhová keveredett, vagy valami világrendszerelméleti fejtegetésbe botlott, vagy a legújabb posztkolonialista könyvekről diskuráltak, de még egy, a kategorikus imperatívusz érvényességéről szóló disputába is belefutott, most viszont mintha tonnányi tehertől szabadult volna meg hirtelen, olyan megkönnyebbüléssel fordul a lány felé: végre valaki, akivel elég csak annyiban osztozni, hogy ez a hangfalakból süvítő, a normális emberek számára valószínűleg kínzással felérő gépzene a legjobb dolog, ami pillanatnyilag történhet velük. Az összegabalyodó páros mellett beslisszolva Patrik körbetekintett a pulzáló téren, ismerős idegenek mindenfelé, de még nem bomlott fel a dolgok rendje; áll a könyvespolc, pedig feldönthette volna egy-egy félresikerült, heves mozdulat, nem öntötték le a foteleket, igaz, pár szem mogyoró kiszóródott a szőnyegre, de annyi baj legyen, viszont nem találja Mátét, jó ideje nem látta már, pedig őt azért nem könnyű szem elől téveszteni, mert vagy a konyhában szokta osztani az észt, vagy ha már szobanövényre itta magát, akkor is ott kóborol a klikkek között, esetleg megpróbál berakni valami zenét, mostanában goás lett, mutatott is pár új kedvencet, volt köztük néhány egészen izgalmas, például a Nothing Lasts… But Nothing Is Lost album, de őt most jobban érdekli a grunge meg az indie rock.

Máté két éve költözött be hozzá valami zűrös szakítás után, klasszikus történet, a lány lelépett az egyik haverral, pedig pár héttel korábban még kölcsön is adott neki, hogy meg tudjon venni egy meditációs párnát. Aztán bölcsész fiú egész gyorsan összeszedte magát, nem engedte, hogy leterítse az önsajnálat, mióta együtt laknak, ott van minden buliban, eljár focizni a kolisokkal, és legalább egy könyvet elolvas hetente, nemritkán kettőt is. Az új lakótárs kommunistának vallja magát, és van benne valami krisztusi, amikor a vállig érő hullámos hajával órákig magyaráz a társadalmi igazságtalanságokról, és hogy ezeket nem érdemes külön kezelni, sőt, pont ez a burzsoázia taktikája, a leszalámizás, a partikuláris érdekek szembefordítása, pedig ha észnél van az ember, a napnál is világosabb, mire megy ki a játék, és az is, hogy mindennek egy oka van: a saját magát is kannibalizáló, minden organizmusból az utolsó csepp kis életet is kiszipolyozó hegemón gazdasági doktrína. Egy időben rendszeresek voltak a közös filmnézések, együtt látták például A nagy zabálást, ami Máté szerint kifejezetten realisztikus képet fest a fogyasztásra optimalizált, moralitásától teljesen megfosztott kapitalista embertípusról. Ironikus módon, de maximális komolysággal a film közben bevert két csomag mikrós popcornt (mindkettő sós volt), azonban állítása szerint ezt a tevékenységét rosszindulatú balgaság lenne párhuzamba állítani Marco Ferreri szatírájával, hiszen a főszereplőkkel ellentétben ő egy csóró, diákhitelből tengődő, azaz alsó hangon már az élete közepéig eladósodott egyetemista, aki egyfelől kellő távolságtartással és kritikával is tud tekinteni ezekre a nassolási rohamokra – illetve azt állítja, hogy önmérsékletet is tudna gyakorolni, ha arról lenne szó (egyelőre azonban úgy érzi, hogy a fogyasztói szokásai a radikális konzumkritikus megközelítés felől nézve is elfogadhatóak) –, másrészt az ő költései szinte kizárólag az alapvető szükségletei kielégítésére szolgálnak, míg akik milliókat szórnak el egy hónapban, azoknál már féktelen, sőt egyenesen elkorcsosult hedonizmusról van szó.

– Abban biztos lehetsz, barátom, hogy ha egyszer sok pénzem lesz, akkor sem fogok luxusautókban pöffeszkedni – szólt a hangzatos kijelentés, Patrik pedig nem kételkedett ennek hitelességében, különös tekintettel arra, hogy Máté filozófusnak készült, ami az eddigi tapasztalatok alapján ritkán szokott fényűző életmóddal párosulni.

Akkor is hitt neki, amikor egyik este vízipipázás közben hajnalig vitáztak az internacionalizmus és a magyarság összebékíthetőségéről a mécsesekkel kivilágított erkélyen. Máté ugyan elismerte, hogy definíció szerint van konfliktus a fogalmak között, egy elméleti vitában pedig ő sem tudna jó szívvel a nemzetállamok létjogosultsága mellett érvelni, mégis, legalább annyira tartja magát magyarnak, mint amennyire kommunistának is.

– Azaz?

– Száztíz százalékosan – felelte, majd elnevette magát, az erdei gyümölcs illatú füst pedig lávaként robbant ki a szájából. Utána percekig komótosan adogatták egymásnak a pipát, egyikük sem érzett kényszert, hogy mondjon valami okosat vagy vicceset. Végül Máté jelezte, hogy bemegy és lejegyzeteli az iménti párbeszédet; annyira tetszett neki, hogy egyszer majd talán beleírja egy novellába vagy regénybe.

Senkit sem talál a fürdőben és a vécén, benyit a hálóba, ahol pár megfáradt forma fetreng a szőrös padlószőnyegen; egyikük elszántan machinál valamit egy mágneskártyán. Nem kérsz, Patrik? – hangzik dörmögve az invitálás, majd kis hezitálás után: – Patriknak hívnak, ugye?

A fiú sokatmondóan elmosolyodik, kétszer már biztos bemutatkoztak ezzel a sráccal, de sebaj, nem oszt, nem szoroz.

– Igen, Patriknak hívnak. Amúgy nem kérek, köszi – érkezik a neheztelés nélküli felelet.

Kuncognak, miközben átkel a fókatelepen, hogy elhúzza a függönyt, hadd fokozza az élvezeteket a nagypolgári budai panoráma. Ámuldoznak, mekkorák az ablakok, meg hogy mennyire durva lehet ezt látni mindennap; Patrik gyorsan magukra hagyja őket, mielőtt újra megkérdezhetné valaki, hogy mióta lakik itt, és kié ez a lakás.

A folyosón sorakoznak a Vansek, a Conversek és a tornazsákok, az egyik zsinórjában majdnem orra is esik, belöki a falhoz, majd benyit a cselédszobába. Egy darabig fülel, de bentről nem hall hangokat, amúgy is elnyom mindent a nappali felől tóduló általános zűrzavar. Beléhasít a keserű felismerés, éjjel egy óra is elmúlt, de mintha eddig csak bemelegítettek volna, kicsit már bánja, hogy bevállalta ezt a bulit, bár vannak azért jó pillanatai is, például, amikor az ovális konyhaasztalnál imagine-eztek, és valaki egészen furcsa asszociációkkal megpróbálta elmutogatni a kókuszgolyót, viszont az istennek sem sikerült neki, azon elég nagyot nevettek. Füttyögés és hujjogás szűrődik be a sötét szobába, óvatosan készül maga mögött behajtani az ajtót, a Dombok felett azért őt is visszacsábítja a tánctérre, ám ekkor mocorgást észlel.

– Hát itt vagy – fakad ki belőle, és már indul is befelé, nem kapcsol villanyt, a földre világít, nehogy elcsússzon a szétdobált szennyesen, a szekrény és az íróasztal közötti szűk sáv után sasszézva kerüli meg az ágykeretet, hogy aztán a kelleténél nagyobb lendülettel huppanjon le a matrac szélére. Reflexből majdnem megkérdezi, hogy nem jön-e ki táncolni, ezt a számot ő is kedveli, de gyorsan átlátja, ez most nem az a hangulat, valami nincs rendben.

– Történt valami?

Máté felül az ágyon, és átnyújtja a telefonját.

– Megjött az értékelés a művészetfilozófia-beadandómra. Úgy tűnik, idén nem fogok tudni lediplomázni.

A szobában pillanatnyi csend, kintről tisztán hallatszik, amint kórusban éneklik, hogy élvezd hát, amíg tart.

Nagyon sajnálom, de nem lesz semmi gond, valamit biztos ki fogunk tudni találni – gondolja Patrik, azonban túl patetikusnak érzi, nem is mondja ki, inkább csak együttérzően sóhajt egyet, mielőtt elkezdi olvasni a tanszékvezető levelét.

Tartalom

Egyszer majd talán

Bírálat

Két Klaudia

Csuklyában

Kiesik a kezéből

Legyél szíves

A vesztesek vomitóriuma

Az utolsó élő punk

G-Merci

Zöldborsófőzelék

Kevin

Karnyújtásnyira

Nem terem a fán

Mintha suhannék

Próbálkozás a kozmikusság romantikájával

Repjegy Kaliforniába

Atlasz

NKVF

Belájkolta a kommentet

Osztályharcom

Manela specialitása

Távolról légynek látszanak

Rég csináltunk ilyet

Körvonalazódó elképzelés

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Babiczky Tibor

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Grim Jolán

ISBN 978 963 13 7147 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License