A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Joya Goffney: Confessions of an Alleged Good Girl

Harper Teens, New York, 2022

Fordította Miks-Rédai Viktória

Copyright © 2023 Joya Goffney

Hungarian translation © 2023 dr. Miks-Rédai Viktória

Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv: 2023 Molly Fehr

Borítóillusztráció © 2023 Mimi Moffie

ISSN 2939-676X

ISBN 978-963-599-266-9

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balla Nóra

A szöveget gondozta Tóth Anikó

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1

2

Az állítólagos jó kislányoknak.
És minden rossz kislánynak is.

1

EZ SOSEM VÁLTOZIK. Apu mindig képes a reggeli misét délutánig nyújtani, még akkor is, ha megígérte, hogy rövidre fogja. Ma a prédikációja alatt húsz percig azt sulykolta a fejekbe, hogy aki segít magán, azt Jézus is megsegíti. Újra és újra elismételte ezt a mondatot, közben hangosan levegő után kapkodott, látványos boldogságot érzett, és felelgetős imára szólította fel a gyülekezetet.

És nem csak az ő keze van a dologban. A kórusvezetőnk, Bertha és a vezető énekes, Miss Annabelle is benne van az összeesküvésben. Szerintem minden vasárnapot megpróbálnak egy Sunday Best-epizóddá tenni. Pedig nem minden éneknek kellene tíz percig tartania, és igazán nem mindegyiknek kellene egy hosszas könyörgéssel végződnie.

A dolog azonban részben Dom hibája. Mivel ő dobol, a legjobb barátja, Terrence pedig basszusgitározik, együtt mindig hergelik a gyülekezetet, megidézik a Szentlelket, és el akarják érni, hogy Betsy nővér fel-alá ugráljon a sorok között. De igazából csak azt akarják, hogy megint leessen a parókája. Megmondtam Domnak, hogy tuti kitalált valami jobb módszert, amivel a fejéhez erősítheti, miután annyira megszégyenült azon a csodás vasárnapon. De Dom még reménykedik.

Apu már elbocsátotta a gyülekezetet, megvolt az utolsó felajánlás, és a bejelentések is elhangzottak, ám valami oknál fogva mégis igyekszik folytatni a prédikációt. Nekem erre nincs időm. Ha így haladunk, nem tudom kiegyenesíteni a hajamat, mielőtt Dom értem jön, hogy elvigyen randizni este. Ma vagyunk kétévesek. Ezt apuval is nyomatékosan közöltem, mielőtt reggel elindultunk.

– Apu, a mai este fontos. Időben kell végeznünk. Kérlek! – könyörögtem neki.

De ő csak ezt hajtogatta:

– Mo-Mo, az imát nem lehet siettetni, de azért a kedvedért mindent megpróbálok.

Igazán, apu? Ennyi telik tőled?

– Nem számít, kicsoda – süvölti most a mikrofonba, az ismerős kántálással zárva a misét. Hála Istennek, már majdnem kint vagyunk.

– Nem számít, micsoda! – Az arcán széles mosoly, a homlokán gyöngyözik az izzadság. Ezt szereti a legjobban az egész hétben, az egész napban, az egész mindenségben. Sokkal jobban imád a templomban lenni, mint az udvarunkban dolgozni, márpedig az az egyik kedvenc elfoglaltsága.

Tudom, hogy a lelkipásztori munka élete legnagyobb öröme, csak nem értem. Mármint, hogyan? Nem válik unalmassá? Minden vasárnap ugyanaz a műsor, már kiskorom óta. Ő azonban egyszer, amikor még szegény gyerek volt, a nyolcvanas években, rátalált erre a vénséges épületre, az ólomüveg ablakokkal, a kísérteties Jézus-képekkel, temetői virágokkal, és úgy gondolta, na ez bejön nekem. Hogy érezhet egy fiatal fiú vonzódást a Dél minden fekete baptista gyülekezetét meghatározó szabályok és a politika iránt, a hallgass-és-figyelj iránt és a hunyd-be-a-szemed-amíg-fohászkodsz iránt? Hogy lehet ebbe beleszeretni?

De mindez az övé lett – a templom, a gyülekezet, a cím – miután B. D. Jackson lelkipásztor meghalt. Én még csak ötéves voltam, de a gyülekezet bizonytalanul fogadta aput. A fiatalsága miatt attól tartottak, hogy nem lesz elég szilárd jellem. Legalábbis nekem ezt mondogatja, mert én csak a csodálatukat tapasztaltam. T. lelkipásztornak még a lába nyomát is dicsőítik, miközben nekem ahhoz is komoly erőfeszítés kell, hogy a szememet nyitva tartsam vasárnaponta.

Szeretem aput, de utálom a templomot.

Az egyetlen jó dolog abban, hogy itt kell lennem – méghozzá az első padsorban, az ellentmondást nem tűrő zsarnok anyám mellett –, az Dom. A dobok a szószék alatt vannak felállítva, úgyhogy szó szerint az orrom előtt ül. Miatta nem tudom a Bibliát olvasni.

– Igen! – kiált vissza a gyülekezet. Dom rálép a lábdob pedáljára, és megpöccinti néhányszor a cint is, aztán lassan rám emeli a tekintetét.

Dominic Hudson az apám védence. Nagyszerű templomi zenész. De emellett a sportban is tehetséges, úgyhogy a városban mindenki tudja, ki ő. Ráadásul annak ellenére, hogy több szerepet vállal a gyülekezetben, mint én, a lelkipásztor lánya, mégsem ragasztották rá a „vallásos gyerek” levakarhatatlan címkéjét. Talán mert a templomon kívül egészen máshogy viselkedik, na meg amikor a felnőttek nem hallják, ahogy egyfolytában káromkodik.

Dom az álmaim pasija. Helyes, népszerű, kedves, és nagyon szeret. Amikor a szemembe néz, semmi más nem számít. Az apám hangja és a fohászok mind elhalkulnak. A szívem megugrik, a pergőnél is gyorsabb ütemet ver. Nagyon szerencsés vagyok, hogy az enyém lehet. Mindenki ezt mondja. Hogy nagyon szerencsés vagyok, amiért elnyertem az egyetlen Dominic Hudson szívét. Igazuk is van. Úgy bánik velem, ahogy apu bánik anyuval. Királynőként kezel. Drágakőként. Hogy az övé vagyok.

Dom rám mosolyog, és Hanson diakónus felé biccent, aki csukott szemmel fordítja az arcát a mennyezet felé, mintha bele akarna burkolózni Isten igéjébe. Dom a szemét forgatja és tátog, mint egy hal. Bohóckodik, mert pontosan tudja, hogyan nevettethet meg.

Azonban amint felkuncogok, az anyám felemeli a kezét, és az ujjaival csettint egyet az arcom előtt.

Összeszorul a gyomrom, a kellemes izgalomnak puff, annyi. Anyámra nézni olyan, mint Medúzára. Sötét szemét összehúzza, az orrcimpája kitágul, én pedig kővé válok. Ma másodszorra kapott rajta minket a játékon. A fülemhez hajol.

– Monique, nehogy még egyszer szólnom kelljen, különben sehova sem mész ma este!

Kihúzza magát, a lábait bokában keresztezi. Az arcán ismét lágy, templomi mosoly ül. Sosem szokott túl kedves lenni, de a templomban szuper-extra undok. Nem tűri, hogy kínos helyzetbe hozzam a többiek előtt.

Mindig tökéletes és elegáns. Ő a déli fekete asszonyok mintapéldánya. A tartása királynői, mert ebben a kisvárosban, ahol a lakosságnak alig az egytizede fekete, mi tényleg afféle uralkodók vagyunk. Az apám az egyetlen fekete gyülekezet pásztora, minden fekete sportoló mentora, minden edző barátja. Mindenki ismeri őt, és az anyámat is – a lelkipásztor feleségét, a csodálatos tanárnőt, aki háromszor nyerte el az éves Őszi Fesztivál pitesütő versenyének fődíját a híres édesburgonyás pitéjével.

Én viszont csak a lányuk vagyok. Az iskolában óvatosan szólnak hozzám, figyelnek arra, hogy mit és hogyan mondanak. Nem hívnak meg a bulikba, mert tudják, hogy különben sem engednének el, és úgy bánnak velem, mintha valami stréber spicli lennék, pedig életemben nem köptem be soha senkit. Szeretném, ha nekem is járna az ártatlanság vélelme, mint Domnak – ő jóformán a lelkipásztor fia, mégis menő.

– Ámen – jelenti ki apu, megnyugtatva a gyülekezetet, és megtörli a homlokát egy zsebkendővel. – Dicsértessék az Úr. Mármost, amint tudjátok, szeretem, ha a hónap első vasárnapján egy fffiatal mondja el a záró imát – folytatja. A gyomorgörcsöm felerősödik, mert erre anyu a hátamra teszi a kezét, és tolni kezd.

Nem. Nem fogok kiállni ezek elé az emberek elé imádkozni. Úgy, hogy az iskolámból minden fekete diák nézi? Szó sem lehet róla. Nem elég, hogy rémes lenne a máris szentfazékként elkönyvelt híremnek, de ráadásul rosszul is csinálom. Apu szerint az ima olyan egyszerű, mint társalogni Istennel, de azért egyértelmű, hogy megvan a maga ritmusa.

– Valaki? – néz végig apu a templomon.

– Menj! – sziszegi anyu, és még erősebben tol kifelé, de én nem mozdulok. Tudom, hogy van rá esély, hogy ha nem állok ki, megtiltja az esti randit Dommal, azonban az még valószínűbb, hogy kitagad, ha kiállok és belesülök. Fel kellene tennie magának a kérdést, mi a kínosabb: nem jelentkezni, vagy az egész gyülekezet szeme láttára belesülni?

Mielőtt a hajamnál fogva kirángathatna a padból, Sasha Howser, Terrence húga feláll, és előresiet. Megment és lejárat, mert mindig ő a példa, amikor anyu a viselkedésemet kritizálja. Miért nem tudod ezt vagy azt úgy csinálni, mint Sasha? Ezt sem fogom lemosni magamról.

Még sosem láttam, hogy valaki ilyen fiatalon ilyen mélyen elkötelezze magát Krisztus mellett. És őszintén szólva még nem is utáltam úgy senkit, mint őt. Folyton csak a Bibiliát bújja, ujjait mindig szorosan imára kulcsolja.

– Gyere, Sasha! Emberek, segítsünk neki! – Apu a pulpitus széléhez lép, hogy leadja neki a mikrofont. A gyülekezet tapsol, dicséri a bátorságát. Anyu vonakodva elveszi a kezét a hátamról, és bekapcsolódik a tapsba.

Sasha visszafogott zsákruhát visel, csinos arcán mosoly. Átveszi a mikrofont, és belekezd.

– Köszönöm, T. tiszteletes. Kérem, mindenki hajtsa le a fejét, és imádkozzunk együtt!

Lehajtom a fejem, de nem imádkozom vele. Bosszankodom. Ez talán még rosszabb, mint ha én megyek ki, és belesülök. Tudom, hogy anyu hazafelé végig arról fog prédikálni, hogy Sasha mennyivel jobb nálam.

– Mennyei Atyánk, szerényen és hálát adva járulunk eléd, amiért egy újabb napot adtál, amelyet a dicsőségednek szentelhetünk. Nem kellett volna megtartanod minket, mégis megtetted, Uram. Már kora reggel megérintettél minket, az élet leheletével töltöttél fel.

– Igen, Uram – suttogja anyám mellettem.

A fejem lehorgasztva, a kezem az ölemben összekulcsolva, mint egy lelkipásztor jó leánya, de ekkor megérzem, hogy a padban valami vibrál. Elkerekedik a szemem, de a tekintetemet nem emelem fel az ujjaim hajlatairól. Azonnal tudom, hogy nem az én telefonom az. Hanem Reggie-é.

Szinte el is felejtettem, hogy itt ül mellettem. Mostanáig szokatlanul csendesen és jól viselkedett. A szemem sarkából nézem, ahogy a zsebébe nyúl, és előszedi vibráló telefonját. A kijelzőn a „Lézer” szó áll. Érzem, hogy anyám minden pillanattal, amíg Reggie nem nyomja ki a telefont, egyre idegesebb és feszültebb lesz.

És akkor, atyaég, miközben Sasha a mikrofonba imádkozik, a gyülekezet pedig felelget neki (Igen, Uram! Ámen! Köszönjük, Jézus!), Reggie felveszi a telefont.

– Csá, Lézer! – És felröhög.

Anyám kapkodva a vállamnak feszül, átnyúl előttem.

– Nem, haver, majd később vissza…

Anyu kikapja a mobilt a kezéből, és döbbent dühvel mered rá. Forró szégyen önt el, de nem egészen tudom, miért. Talán mert mindenki minket néz? Igen, de amiatt is, hogy anyám gond nélkül megbünteti más gyerekét. Tudom, hogy Reggie ránk van bízva a templomban, mi visszük és hozzuk, de akkor is.

Reggie anyám merészségén teljesen lesokkol, először rá, majd rám pillant, mintha tehetnék bármit is. Holott nem tehetek. Lassan visszafordítom a tekintetem az ölembe, még szorosabbra fűzöm az ujjaimat, és némán hálát adok az imént történtekért. Az én engedetlenségem eltörpül Reggie telefonja mellett. Anyu nem is fog emlékezni rá, hogy meg akart szidni engem és Domot. Arra sem, hogy nekem kellene elöl imádkoznom Sasha helyett, mert Reggie felvette a telefonját a szertartás közepén.

Reggie nem idevalósi, és a jelek szerint még nem kapott eleget anyu bosszús nézéséből, mert minden vasárnap jelenetet rendez. Múlt héten rajtakapták, hogy „trágya Istenemet” énekelt „drága Istenem” helyett. Azelőtt lopni próbált az adományokból, ami azért is ironikus, mert eleve lopás miatt van itt. A városban és a gyülekezetben.

Úgy hallottam, azelőtt Huntsville-ben élt, a szomszéd városban, de állítólag kicsapták, mert betört az iskolájába, és ellopott mindenféle hülyeséget, mint például azokat az ócska tévéket, amelyeket a tanárok gurítanak be, ha nincs kedvük tanítani. Az ember azt hinné, tanult belőle, de a leckéket úgy rázza le, mint kutya a vizet. Semmi sem érinti meg. Főleg az nem, hogy apu minden családi vacsora alkalmával imádkozik érte, minden vasárnap idekényszeríti, és önkéntes munkát végeztet vele a templomban, mintha már az épület is elég lenne, hogy megváltoztassa Reggie-t. Csak egy hónapja van itt, de máris hírhedtté vált. Meggyőződésem, hogy Isten levette róla a kezét, és kezdem azt hinni, hogy apunak is így kellene tennie.

Sasha befejezi az imáját. Reggie hangosabban kiált áment, mint bárki más.

Anyu a táskájába ejti a mobilt.

– A szertartás után beszélünk! – sziszegi.

– Hát persze! – mosolyog vissza rá Reggie negédesen.

Szerintem nem érti, hogy mivel áll szemben. Anyu senki kedvéért nem fogja vissza magát, és egészen biztosan nem hagyja, hogy egy gyerek tiszteletlenül viselkedjen vele, főleg nem egy Reginald Turnerhez hasonló bajkeverő. Több mint húszéves tapasztalata van a hozzá hasonló diákokkal. Nem azért lett a kerület legtiszteletreméltóbb tanára, mert hagyta, hogy a gyerekek lekezeljék őt.

A szertartás után anyu bezárja Reggie-t a Cadillac hátsó ülésére, miközben apuval körbejárja a gyülekezetet, és mindenkivel vált néhány szót. Amikor pedig többórás beszélgetésbe bonyolódnak Hanson diakónussal arról, hogy vajon miért nem jött még meg a rokkantsági ellátása, Dom félrehúz a templom oldalához.

A kisujjába akasztom az enyémet, visszapillantok a gyülekezetre a füves udvarban, majd Dom rövid, átmenetes haját veszem szemügyre, meg a nyakában lógó láncot. A másik kezében piros ajándékzacskó. Az ajkamba harapok. Nekem hozta? A méretéből ítélve ékszerre tippelek. Talán gyűrű – ígéretgyűrű, amíg elég idősek nem leszünk, hogy összeházasodjunk, akár a szüleim.

Ők is együtt voltak már tizenhét éves korukban. Az érettségi után ugyanarra a főiskolára mentek, négy évvel később együtt diplomáztak, összeházasodtak, és létrehozták a nővéremet. Mindent helyesen csináltak. Dom és az én számomra is mindenki azt akarja (főleg a szüleim), hogy mindent helyesen csináljunk.

Az épület mögötti nagy tölgynek dönt, a lábunk a gyökerek között keresi a helyet. Itt láthatatlanná válunk. Az egész városban vannak olyan helyeink, ahol csókolózhatunk, anélkül, hogy bárki (anyu) megróna minket illetlenkedésért, és azt mondaná, hogy „felnőttnek akarunk látszani”, vagy a vágy démonait emlegetné. Dom csókjaitól azonban elolvadok. Magam vagyok a vágy démona. A templomi ruhám tobzódó hormonvihart rejt.

– Van valamim a számodra – mormolja a számba. Felpillantok rá, ahogy hátralép. A tekintete melegbarna, mint a jeges tea a napon. A szívem zakatol, amikor felemeli a kis piros zacskót. – Nem tudtam eldönteni, hogy most adjam-e oda, vagy inkább este. De arra jutottam, hogy inkább most, és akkor este már viselheted is.

Szinte kiesik a szemem. Biztosan ékszer.

Az egy dolog, ha felveszem a sportdzsekijét, amelynek az ujjából az én karom ki sem látszik, és az ő nevével – Hudson – a hátamon sétálok végig a folyosón. De egy gyűrű? Akkor már többet jelentek a számára, mint egy diákszerelem. Akkor a jövője vagyok.

Ostoba vigyorral veszem át a zacskót.

– Azt hittem, megállapodtunk, hogy nem ajándékozzuk meg egymást.

– Nem tudtam ellenállni – von vállat.

A zacskóban egy ív piros csomagolópapír van. Miután kiveszem, az ujjaim valami puhábbat és vékonyabbat érintenek, mint a kis bársonydoboz, amelyre számítottam. Rezzenetlen arccal húzom elő az összegyűrődött piros csipkét.

– Ez… fehérnemű? – kérdezem. Szörnyülködés, csalódottság és értetlenség tölt el, mégis mosolygok.

– Az! Ma este újra próbálkozunk, nem?

Igen? Nem bírok megszólalni. Nagyon reméltem, hogy ma este nem lesz küszködés. Dom fekete ünneplőcipőjére nézek a gyökerek között, keresem az okát, miért szorult el hirtelen a torkom.

– Mo, ma vagyunk kétévesek. – Dom hangja megkeményedik. – Azt hiszem, ideje, hogy ezt egyszer s mindenkorra elrendezzük.

– Tudom – bólintok, de nem nézek a szemébe. Amikor felpillantok, az arcán frusztráció és düh keverékét látom.

– Te is le akarsz velem feküdni, ugye? – kérdezi.

Azt hiszem. Mármint igen, akarom. Tényleg. De valami oknál fogva nekem nem elég, ha csak akarom. Mégis bólintok, és mosolyt erőltetek az arcomra, nehogy elveszítse bennem a hitét.

– Felveszem a kedvedért – mondom.

– Tényleg? – Felcsillan a szeme, gyorsan megcsókol. – Alig várom, hogy lássalak benne. És tudod, mit?

– Mit? – Igyekszem lelkesedést színlelni.

– Van még egy ötletem, hogy ma minden simán menjen.

Hiába kérdezem, mi az, Dom csak a nyakamhoz simítja az arcát.

– Később elmondom.

Kuncogok, mert csiklandoz, aztán megfogom az állát, és a száját az enyémhez húzom. Csókolózunk, miközben a többiek a templom előtt beszélgetnek és nevetgélnek. Csókolózunk a félelmem és szorongásom felett. Csókolózunk, mint egy házaspár.

Apu szerint a hozzánk hasonló gyerekek nyelvének a saját szájukban a helye, és a szájrapuszi se tartson néhány másodpercnél tovább. Bármi hosszabb már olyan tevékenységek előzménye, amelyekkel semmi dolgunk a házasság előtt. Csakhogy Dom és én szeretjük egymást. Az elmúlt tíz évben rá se néztem más fiúra, és idővel tényleg össze fogunk házasodni. Akkor minek várni? Ha ugyanazt az utat járjuk be, mint a szüleink, kit érdekel, mi történik közben?

Dom ajka a nyakamra csúszik, a keze a fenekemre, meg is szorítja. Oldalra hajtom a fejemet, hogy rendesen megcsókolhasson. Amikor már a felsőm széléhez közeledik, a nevemet hallom mögüle.

Kipattan a szemem. Reggie áll tőlünk néhány lépésre, és figyeli, ahogy a templomkertben lépjük át a határokat. Sietve leszedem Dom kezét a fenekemről.

– Igen? – nyögöm ki.

– Bocs, hogy megzavarlak, de apád mondta, hogy jöjjek érted.

Égő arccal bólintok.

– Mindjárt megyek.

Reggie még egyszer végigmér minket, úgy, összegabalyodva, aztán sarkon fordul. Csak az Isten tudja, mióta állt ott, és mi mindent látott.

Dom ismét megfogja a fenekemet.

– Szeretem az apádat, de nem értem, miért igyekszik annyira segíteni azon a srácon. Veszett ügy.

– Apu szerint semmi baj nincs Reggie-vel.

Dom ellöki magát a fától, majd kézen fog, és elindul velem az épület sarka felé.

– Pedig határozottan van vele valami. Úgy értem, ki veszi fel a telefonját a templomban?

A szüleim a Cadillac mellett állnak. Amikor apu meglátja Domot, a mosolya szélesebb lesz, mint az egész arca. Mindig így reagál. Megragadja Dom tarkóját, és a mellkasára vonja.

– Szép munka volt, fiam.

– Köszönöm, T. tiszteletes. – Dom szégyenlősen nevet, és kihúzza magát apám szorításából. – Tiszteletes, azt szeretném kérdezni, hogy elvihetem-e ma randevúra Mót. Ma vagyunk kétévesek.

Apu rám néz, mintha fontolgatná a dolgot.

– Nem is tudom – feleli.

Türelmetlenül fordulok felé.

– Apu! – Ezt már kitárgyaltuk a szertartás előtt. Tudja, mennyire várom a ma estét.

– Komolyan beszélek, kicsim. A nagynénédék átjönnek vacsorára. Talán inkább ti csatlakozzatok hozzánk.

– Apu, nem!

– És ott van az a film is, amit meg akartál nézni. Mi is a címe? – kérdezi. – Ó, igen, a Terrible Twos.

– Azt te akarod megnézni! Hetek óta erőlteted!

Felnevet, és megcsipkedi az arcomat.

– Csak viccelek – mondja, kinyitja a kocsiajtót, és anyu kezéért nyúl. – Persze, hogy elmehettek. Mi a terv estére?

A kis ajándékzacskó hirtelen mázsás súlyú lesz a kezemben. Dom válaszol helyettem.

– Szerintem Springbe megyünk vacsorázni. Egy olyan helyre, ahol még nem jártunk. Az már majdnem Houston, úgyhogy lehet, hogy későn érünk vissza. – Időt akar nyerni, hátha az egyszer s mindenkorra tovább tart, mint terveztük.

Apu félrehajtja a fejét.

– Azt szeretnéd, hogy tovább engedjem el Monique-ot? – mosolyog.

– Apu, évfordulónk van! – szólok közbe.

És amikor már úgy tűnik, hogy beleegyezne, anyu bukkan fel, és szokása szerint minden örömet azonnal elfojt.

– Monique este tízig maradhat ki. Egyáltalán nincs kivétel, Dom.

Dom és én apura nézünk, hátha felülbírálja a döntést, de anyu még nem fejezte be.

– És jobban teszitek, ha abbahagyjátok a játszadozást a templomban. Ne vond el a lányom figyelmét, vagy ennek itt – lengeti meg a kezét Dom és köztem – vége!

Tessék, itt az ultimátum. Dom bólint.

– Igen, asszonyom. Értettem. Pontosan tízre hazahozom.

Dom legalább annyira ismeri a szüleimet, mint a saját apját. Tisztában van vele, meddig mehet el anyámnál. Már elég régen ismeri, hogy tudja: nem blöfföl.

Apu az anyósüléshez kíséri anyut, becsukja utána az ajtót, aztán megkerüli az autót.

– Később találkozunk, fiam!

– Igen, uram.

Reggie már beült a másik oldalra, be is kötötte magát. Miközben beszállok, Dom a fülemhez hajol.

– Hatra jövök érted. Ne felejtsd el felvenni a kedvemért! – Aztán arcon csókol. – Viszlát! – köszön el, és becsukja az ajtót.

Előre nézek, nem figyelem, ahogy egyre kisebbre zsugorodik a hátsó ablakban, nem nézek az ölemben heverő, szinte forró tiltott árura, és nem gondolok a fülemben csengő szavaira: egyszer s mindenkorra.

2

FESZENGÜNK HAZAFELÉ A KOCSIBAN.

Az ablakon át nézem az út menti fenyőfákat, és azon idegeskedem, hogy Reggie rajtakapott Dommal a templom mögött. Milyennek tűnhettünk a szemében? Mit gondolhat rólunk? Mit gondolhat rólam?

Nem az a fajta lány vagyok, akit rajtakapnak, hogy fiúkkal csókolózik épületek háta mögött. Legalábbis nem akarom, hogy ilyennek gondoljanak. Akármennyire is meg akarok szabadulni a vallásos jó kislány címkéjétől, arra a másikra nem cserélném le.

Reggie azonban egy szót sem szól. Igazából esélye sincs, mert anyám megállás nélkül szidja a telefonja miatt. Reggie is kibámul az ablakon. Azt sem tudom, hallgatja-e egyáltalán.

– Otthon lesz az édesanyád, mire odaérünk? – kérdezi anyu.

Reggie hosszú másodpercekig nem felel. Odafordulok. Aha, AirPods van a fülében.

Döbbenten meredek rá. Nem kevert már így is elég bajt? Hogyhogy nem tart a büntetéstől?

Talán figyelmeztetnem kellene. Talán oda kellene nyúlnom, és megveregetni a vállát, hogy haver, vedd ki a füledből, de nem gondolkodom elég gyorsan. Anyu hátranéz, és eltátja a száját.

– Reggie! – csattan fel.

Reggie lassan, cinkos mosollyal fordul felé.

– Igen?

– Add azt ide – morogja anyu, és tartja a tenyerét.

– Nem is hallgatok semmit.

Akkor csak simán nem válaszolt?

– Add azt ide! – ismétli anyu.

– Már úgyis majdnem ott vagyunk.

– Add azt ide! – Anyu felemeli a hangját. A bal szeme megrándul.

A gyomrom összeugrik. Reggie megnedvesíti az ajkát, nagyot nyel, de kiveszi a fülhallgatót, és anyu kezébe ejti. Ő a táskájába dobja, a telefon mellé.

A kocsiban csend lesz, csak a kerekek surrognak az úton, a légkondi susog, és a hangszórókból halkan zümmög a gospel.

Anyu előrefordul, úgy folytatja.

– Amíg nem figyeltél rám, azt kérdeztem, hogy az édesanyád otthon van-e.

– Nem tudom – vágja rá Reggie. – Mi lenne, ha ideadná a telefonomat, hogy felhívjam?

Anyu ismét felé fordul, és szótlanul vár. Reggie állja a pillantását, az ő tekintete is hideg, kemény. De nem tudja, kivel van dolga. Végül megtörik.

– Ma dolgozik – közli, és visszafordul az ablakhoz.

– Igen? – érdeklődik anyu. – Amikor utoljára beszéltünk, azt mondta, nem vállal vasárnapokat.

– Nahát, ez különös. – Reggie összevonja a szemöldökét. – Vasárnaponként sosincs otthon, úgyhogy… maga szerint lehetséges, hogy… nem, az nem lehet! – Megjátszott, elgondolkodó arccal fordul felém. – Lehet, hogy kettős életet él? Titokban drogfutár, és most is éppen csempészárut visz át a határon? Az őrület volna, mert egyébként meg mindig azzal jön, hogy ígérd meg, hogy nem fogsz drogozni, aztán tessék, ő maga a csempész. Micsoda álszentség!

Anyu tátott szájjal nézi. Fogalma sincs, mit felelhetne, és ez… szórakoztató. Sőt, röhejes. Szerintem még sosem láttam így elnémítva.

Felnevetek. Képtelen vagyok megállni. Reggie szájából életem legnagyobb őrültségét hallottam, és a félelem nélkülisége még nevetségesebb.

Reggie rám pillant; meglepi a kacajom. Aztán elmosolyodik. Talán még nem is láttam mosolyogni, őszintén legalábbis. Tudom, mennyire boldogtalan az élete ebben a kisvárosban, minden vasárnap templommal, minden autóúton szidásokkal fűszerezve. Fura módon örömet okoz ez a mosoly.

Ekkor azonban észbe kapok, mert tudom, hogy nem kellene viccesnek találnom az engedetlenségét.

– Mi olyan szórakoztató, Monique? – Anyu egészen megfordul az ülésben.

Most nem haragíthatom magamra. Muszáj, hogy továbbra is Reggie-re és az ő tiszteletlenségére összpontosítson.

– Semmi – vágom rá. Egy pillanatig még méreget, aztán szerencsére visszafordul Reggie felé.

– Neked minden csak vicc, igaz? Minden poén?

– Igazán csak nézőpont kérdése – von vállat Reggie.

Eltakarom az orromat és a számat, hogy ne látsszon, mennyire tetszik a válasz.

– Akkor is nevettél, amikor a rendőrautó hátuljában utaztál?

Mindkettőnk mosolya egyszerre hervad le. Anyu folytatja.

– Fogadok, hogy akkor sem nevetsz majd, ha a fiatalkorúak börtönében végzed. Aki úgy kezdi, hogy cseppet sem tiszteli a tekintélyt, egész életében zárkáról zárkára jár. Nem egy ilyen diákom akadt már. Te még csak tizenhat éves vagy. Még mindig van esélyed, hogy embert faragj magadból, de te inkább csak röhögcsélsz. Majd akkor is legyen ilyen jó kedved, ha csak egy börtöncellát mondhatsz az otthonodnak.

Látom, hogy Reggie álla dühösen megfeszül. A szavak az elevenébe találtak. Fogalmam sincs, mi fog történni, ha elveszti az önuralmát. Semmi jó, hiszen ha anyuval száll szembe, veszíteni fog. Még nem tapasztalt eleget, hogy tudja, milyen rosszul jár a végén.

És talán mondanom kellene valamit, hogy megmentsem önmagától, de minél rosszabbul viselkedik Reggie, annál több esélyem van, hogy az én viselkedésem lekerül a színlapról.

– Tudja, mit? – kérdezi Reggie.

Ne, ne csináld!

– El sem tudja képzelni…

Képtelen vagyok némán ülni tovább. Nem hagyhatom, hogy ezt tegye magával. Közbevágok.

– Anyu, hallottad, hogyan imádkozott a szertartás végén Sasha? Hát nem volt megjátszott? – Felnevetek.

Anyu lassan felém fordítja a figyelmét, a szemöldöke ráncba húzódik. Olajat öntöttem a tűzre.

– Hogy micsoda? – Egyből kiakasztom. – Sasha kiválóan csinálta. Amikor az apád a fiatalokat szólítja, hogy vezessék a fohászt, neked kellene elöl járni, ahelyett, hogy végig Dominickal flörtölsz! Nem is kellene elengedjelek vele ma este!

Az ajkamba harapok, felkészülök a legrosszabbra.

Reggie rám néz. Érzékelem, hogy felém fordítja a fejét, és az arcomat fürkészi. Tétován viszonzom a pillantását, de amikor megteszem, látom rajta, hogy tudja, mit tettem érte. Megértjük egymást. Rajtakapott minket Dommal a templom mögött, de nem árul be. Sajnál engem, amiért ezzel a nővel kell élnem, én pedig sajnálom őt, amiért egyáltalán találkoznia kell vele.

Most olyan érzés, mintha együtt állnánk a szülőkkel szemben, mintha egy csapat lennénk. Nagyon megnyugtató, hiszen nem éreztem ilyen bajtársiasságot, amióta a nővérem elment. Reggie ajkára röpke, féloldalas mosoly ül ki, aztán lesüti a szemét, és visszafordul az ablakhoz.

Másodszorra sikerült megmosolyogtatnom.

– Sashát bezzeg nem látod egy fiú megszállottjaként. Ő mindig figyel, minden sort velünk énekel, sosem felejti otthon a Bibliáját. Tudtad, hogy keresztény klubot akar indítani az iskolában? – Anyu szinte vicsorog. – Egy idegen azt hihetné, hogy valójában ő a lelkipásztor lánya.

Megrándul a szemöldököm. Ne szívd mellre, emlékeztetem magam. Nem számít, mit mond. Mégis védtelen vagyok, ha Sashával hasonlítanak össze, mert ő minden, aminek nekem kellene lennem. Csodásan énekel. Csodásan imádkozik. Őszintén lelkesedik a gyülekezetért. Én nem vagyok képes erre. Még abban sem vagyok biztos, hogy hiszek-e egyáltalán. Sasha viszont mindenhová viszi magával az egyházat.

– Bi – szólal meg apu, megfogja anyu kezét, és maga mellé húzza. – A templomi önkéntesség meg más sürgölődés nem teszi Sashát jobbá, mint az én kislányom. Isten látja Mo-Mo szívét. – Vigasztaló mosollyal néz hátra. Ellazulok és átmelegszem tőle. Ezért szeretem aput. Lelkipásztor, mégsem hideg és szigorú. Az anyámmal ellentétben. – És annak is örülök, hogy Dom is a családhoz tartozik – teszi hozzá, majd megcsókolja anyu kezét. – Senki másra nem bíznám a kislányomat. Dom tökéletes úriember.

Mosolyogva hallgatom, ahogy kiáll mellettem, azonban ekkor Reggie hitetlenkedve felhorkan. Rávillantom a szemem. Gunyoros mosollyal tátogja felém: tökéletes úriember? Aztán, hogy a helyzet iróniáját bemutassa, eljátssza, hogy átölel egy láthatatlan alakot, és csókolózik, mint én tettem Dommal. Elkerekedik a szemem, gyorsan előre nézek, hogy a szüleim figyelik-e, azonban apu még mindig azt sorolja, miért fantasztikus számomra Dom, anyu pedig őt hallgatja.

– Elég! – sziszegek Reggie-re. Leteszi a kezét, visszahúzza a nyelvét, és felnéz, aztán feltűnésmentes, játékos mosollyal fordul felém. Ez az első ilyen alkalom. A templomból hazafelé általában hallgatunk, és a fákat nézzük az út felénk eső oldalán. Sosem mosolygunk össze, és egészen határozottan nem cukkoljuk egymást.

A nap fénye az arcába vetül. Most először, mióta egy hónapja megismertem, észreveszem, hogy az orra szeplős, az ajka pedig szebb ívű, mint akárkié. Egy pillanatra megremeg a gyomrom.

Reggie elvben a titokzatos, kemény bűnöző, akit apu minden erejével szeretne megreformálni, mert neki meg ez az egyik hobbija. Fogja a rosszfiúkat, és jófiúkat farag belőlük. Dommal is megtette még régen, kiskorunkban. Tyreke-kel és a Johnson fivérekkel is. Reggie-n is segíteni fog.

Végig az volt a benyomásom, hogy Reggie nem is tud mosolyogni. Végig azt hittem, hogy kemény és erős, mint a borsmentacukorka, de a mosolyától máshogy látom. Ez a mosoly melegebb, mint vártam. Én is mosolyogni szeretnék tőle. És meg is teszem…

De nem sokáig.

Apu a visszapillantóba néz, és megszólal.

– Tudod, Reggie, te meg Dom igazán jó barátok lehetnétek, ha szóba állnátok egymással.

Gyorsan félrefordulok Reggie mogyoróbarna szeme elől, és kibámulok az ablakon. Évek óta nem bizsergetett így meg senki, mármint Domot leszámítva. A felismerés felzaklat.

Reggie nem válaszol apunak. Ezután mindenki csendben ül, amíg meg nem érkezünk Reggie vénséges, kékre festett, omladozó házához az erdő közepén. Anyu visszaadja neki a telefonját és a fülhallgatóját, Reggie pedig sietve kinyitja a kocsiajtót.

– Köszönöm, Mr. T.

– T. tiszteletes – javítja ki anyu. Vagy T. tiszteletes, vagy Mr. Tinsley. De sosem Mr. T.

– Később még beszélünk, fiam – biccent apu. – Add át anyukádnak az üdvözletünket!

– És mondd meg, hogy majd hívni fogjuk – teszi hozzá anyu.

Csak titokban forgatom a szemem.

Reggie kiszáll, de a kezét még nem veszi le a kocsiajtó pereméről, a másikat az autó tetejéről. Amikor észreveszem, feltűnik az is, milyen jelentőségteljesen mér végig, és libabőrös leszek tőle. Mintha beszélni akarna velem, de nem mondja ki, amit akar. Becsukja az ajtót. Anyu azonnal szidni kezdi.

Apu visszafordul a behajtón. Nézem a langaléta srácot, aki köveket rugdos… és a válla felett visszanéz a kocsira. Rám. Elkapja a pillantásomat. Félrerántom a fejem, a szívem hangosabban ver, mint illene.

Hát ez mi volt? Ez a nézés? Mit jelentsen? Mit akart volna mondani? Miért érdekel ennyire?

Nem, nem érdekel. Egyáltalán.

Csak a közelgő randim érdekel. Csakis Dom.