Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Fonetikus szótár

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

Sue J. Hopeheart

Vérből születve II.

Luna dala

A Vérből születve-trilógia második kötete

Danu pajzán gyermekei sorozat 2.

Sue J. Hopeheart: Vérből szöletve II. – Luna dala

©Sue J. Hopeheart

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/suejhopeheart

Szerző weboldala:

Szerző weboldala: www.hopeheart.hu

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2023.

epub ISBN 9786156454386

mobi ISBN 9786156454393

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönetnyilvánítás

Hatalmas boldogság, hogy ismét itt tartok! Szuper érzés az álmom útján haladni, és átélni a pillanatokat, miközben a valóság és a teremtett világom összecsiszolódnak.

Köszönöm a férjem őszinte támogatását, amit nem csupán szavakkal, de tettekkel is rendre bizonyít. Olvas, elemez, tanácsol és elvisel azokban az órákban, amikor két világ közt ingázok. Szeretlek!

Köszönöm a szuper Chris Land és Lexie King írónők, barátnők segítségét is! Akár véleményekről, akár tanácsokról van szó, mindig számíthatok rájuk, ami nagyon jólesik.

Köszönöm két kedves barátnőm, Regi és Zsani támogatását is! Reginek a noszogatását, nyelvtani segítségét, rajongó várakozását, Zsaninak pedig  (többek között) az orchidea manó ötletét. Addig nem is tudtam, hogy a Lasrach-birtok apróságai tényleg léteznek! :D

Végül, de nem utolsósorban köszönöm Neked, kedves Olvasó, hogy ismét megvetted a könyvem! Korábban azt írtam: „Ne ijedj meg, ha most azt mondom, hogy a szívem és lelkem is megbújik a sorok között. Utólag rájössz, hogyan értem...”

Nos, ha rájöttél, remélem, elnyerte a tetszésed.

A következő oldalakon kevesebb megrázó eseményt, de megannyi izgalmat élhettek át, miközben a kelta-wicca család misztikuma szélesre tárja kapuját, hogy még inkább elbűvöljön.

Tarts velem! Tapasztald meg,

milyen istenek játékszerévé válni!

Bármilyen erőszak, kiemelve a nemi erőszak formáját, nem csak erkölcsileg elítélendő, de bűncselekmény is! A könyvben leírtak a fantáziám szüleményei! Sosem támogattam az erőszakot, és továbbra isaz ellenzője maradok!

Egyes részek brutális jeleneteket tartalmaznak.

18 éven felülieknek!

Fonetikus szótár

Aon (ejrtsd: éen) – Egy

Lasrach (ejtsd: laszrah) – szó szerinti jelentése: Tüzes

Maor (ejtsd: muer) – Őrző

Díonach (ejtsd: dzsírnach) – Védelmező

Droch (ejtsd: drohh) – Rossz

Fluranach-Beatha (ejtsd: flurah-beha) – Virágos-Élet

Aon Aghaidh beldame (ejtsd: éen áj beöldéjm) – Egy a boszorkák ellen

Dhá Cunnart (ejtsd: hrá kunár) – Kettő a veszélyben

Trí Aghaidh Máthair (ejtsd: crí áj má/t/her) – Három az Anya ellen

Ceithir Bhás (ejtsd: kejher vász) – Négy a halálért

Cóig Aghaidh Dáimh (ejtsd: khógy áj thajf) – Öt a kapcsolat ellen

Aonadh (ejtsd: éena) – Egyesülés

Lasair (ejtsd: lásszet) – Fáklya (szó szerinti jelentése: láng)

Lasrach Chridhe (ejtsd: laszrah hrír) – Lángoló Szív (szó szerinti jelentése: tüzes szív)

Luminous (ejtsd: luminösz) – Fénylő

Dhia Darach (ejtsd: dia dááráh) – Isteni Tölgy

Bheatha Darach (ejtsd: beha dááráh) – Élet Fája

Dhia Lasair (ejtsd: dia lásszet) – Isteni Fáklya

Tech Duinn (ejtsd: teh dúin) – Donn Háza (egy sziget elnevezése)

Cóig Lasrach Fuil (ejtsd: khógy laszrah fuel) – Az Öt Lángoló Vére

Babbling (ejtsd: babling) – Csobogó

Whiff (ejtsd: vif) – Fuvallat

Quivering (ejtsd: kvivering) – Rengő

Síthiche Fala (ejtsd: sírhe fálá) – Vértündér

1.

Magyarország, Jászság, a legenda szerinti Tüzes Kélgyó fészkének közelében

Kristályvölgy város, Városi Kórház

Hedda rosszat álmodott.

Azt álmodta, hogy Lizander elrabolta, meg azt is, hogy betoppant a megmentője, Meliton, akibe kezdett beleszeretni. Aztán ez a férfi elárulta őt.

Micsoda lidércnyomás! Ezért örült, amikor felébredt. Még meg sem moccant, első gondolata máris a konyhájába repítette, hogy nagy nyújtózkodás után olyan erős kávét ihasson, ami még az alvás gondolatát is messze űzi a fejéből. Elég messze ahhoz, hogy mire legközelebb eljön az este, elfelejtse szörnyű álmát.

Mert az volt… ugye?

Heddában keserű kétségek éledtek, amikor elméje egyre éberebbé vált, és gyanús, ütemes sípolást hallott. Eső kopogása tette még balsejtelmesebbé az ébredést. Az esőcseppek az ablakhoz csapódtak, majd miután elég ideig kukkoltak az üveghez tapadva, ismeretlen jazzdal ritmusát játszva koppantak a párkányon.

Esik az eső. Hetek óta nem esett. Hedda megpróbálta alvástól összetapadt szemét felnyitni. A kellemetlen érzéstől felnyögött. Sírhatott álmában, hogy ennyire maszatos a szempillája? Alapos mosakodással kell kezdenie, csak utána jöhet az a kávé.

– Ébredezik – hallotta az ismerős férfihangot.

Aztán végre már látott is valamit; a szobában szürke homály uralkodott. Nem messze tőle, Zuriel egy fotelből egyenesen őt nézte, és bár mosolygott, tekintete aggodalmat sugárzott. Szeme sarkából mozgásra figyelt fel. Megérte még némi fájdalom árán is elfordítania a fejét, hiszen ott állt mellette Luna.

– Hedda! Hála legyen az isteneknek! – sóhajtott fel szeretett barátnője, majd két lépéssel az ágya mellett termett. Feltűnően óvatosan hajolt fölé. Heddában ekkor állt össze a kép. Nem otthon vagyok!

Luna hatalmas ablaktól lépett el, ahol túlságosan fehérnek és sterilnek tűnt a szalagfüggöny. Zuriel jellegtelen fotelből állt fel, és hosszú ujjait Hedda ágyának végén valamilyen fémkeretre fonta. A sípoló hang nem a sütő időzítője, hogy elkészült a lasagne, vagy a mikró csilingelése, ami felmelegítette a tegnap asztalon felejtett teát, hanem Hedda szívének egyre szaporább dobbanásait kikiáltó jelzés.

Az ágy pedig kórházi ágy.

– Nem csak álom volt, igaz? – suttogta, előre félve a választól. Torkát szárazság kaparta, alig bírt megszólalni.

Luna szeme vöröslött, amikor fejével nemet intett. Halkan szipogott, de semmit sem mondott. Zuriel is hallgatott.

Hedda nem tudta, hogy barátnője és a párja mennyit ismernek vagy mit gondolnak a raktárban történtekkel kapcsolatban, azonban egyelőre képtelen lett volna róla beszámolni. Vonzotta, hogy megadja magát a keserűségnek, de ezen a helyen tartotta a lelkét, tartotta a szívét. Mivel már biztossá vált, hogy nem álmodott, és mindenre emlékezett, ami vele történt, csakis egyetlen dolgot akart:

– Vigyél haza! – könyörgött Lunának.

– Oké – súgta könnyeivel küszködő barátnője. – Szólok az orvosnak, hogy felébredtél.

Hedda bólintott, majd figyelte, ahogy Luna letörli a könnyeit. Zuriel lágyan megérintette kedvese karját, miközben elment mellette, aztán amikor eltűnt az ajtó túloldalán, hangosan kifújta a levegőt és Heddára nézett.

– Hol van Meliton? – kérdezte bizonytalanul.

Zuriel kérdésére olyan elevenen jelent meg előtte Meliton, hogy legszívesebben felordított volna. Az emlék felbukkanása éles fájdalommal hasított a szívébe, és ez a fájdalom megbénította a testét. A sípoló hangocskák felgyorsultak. Zuriel láthatóan észrevette, Hedda viszont tudomást sem vett a dologról.

– Lizander tette? – tapogatózott Zuriel.

A kérdésre Hedda akaratlanul lehunyta a szemét, mert azok a szörnyű képek és érzések hirtelen mind előbukkantak. A fejében kavargó gondolatok, amikben átkozta Lizandert, mert el akarta lopni, amit nem neki szánt a sors; a megélt fájdalom, amiről az a mocsok azt hitte, hogy a lány szenved tőle, belül viszont Hedda kinevette, mert meg sem közelítette korábban átélt gyötrelmeit. Mindez semmit sem jelentett számára. Meliton megjelenése után pedig mosolyogva nézte végig Lizander haláltusáját. Mosolyogva. Aztán boldog volt.

Na igen; Hedda nem volt már épeszű.

Bármit gondolt eddig Melitonról, bárhogyan is érzett iránta, nem számított. Ahogyan az sem, mennyire érezte magát biztonságban mellette. Egyet azonban kívánhatott: bárcsak Lizander tette volna!

Kinyílt a kórterem ajtaja. Előbb Luna jelent meg, őt egy idős, fehér köpenyes, szemüveges férfi követte. Nyakában sztetoszkópot, mellén kitűzőt viselt, hóna alatt vékony mappát szorongatott. Hedda hálát érzett az időzítése miatt. Ha csak néhány másodperccel később állít be, éppen látta volna a betege arcán végigfolyó könnyeket.

– Felébredtünk? – érkezett az üdvözlésnek szánt kérdés. A fehér mappát az ágy végébe tette, mire Zuriel a falhoz hátrált, hogy teret adjon a doktornak.

– Igen – felelte Hedda gyenge hangon, a szó ismét karcolta a torkát. – Mióta vagyok itt?

– Három nappal ezelőtt hozták be. Érez valahol fájdalmat? – kérdezte az orvos, miközben a hideg sztetoszkóppal benyúlt Hedda hálóinge alá. A mellkasának bőrén végigfutó hideg furcsán összezavarta a gondolatait.

Nem válaszolt. Nem tudta kimondani, hogy igazából semmije sem fáj. Vagyis, olyan helyen nem, amivel ez a doki tudna mit kezdeni, sőt azt gyanította, hiába állna mellette műtéthez beöltözve egy szívsebész, az sem tudna segíteni.

– A légzése tiszta és erős – közölte, majd a monitorra nézett. Hedda a férfi arcát figyelte, de semmit sem tudott leolvasni róla. – Úgy gondolom, minden rendben. – Az orvos felvette, majd kinyitotta a mappát, és szélsebesen jegyzetelni kezdett. Hamar becsukta, aztán Heddára nézett.

– Hamarosan elmehet.

– Ez mit jelent? Mikor? – kérdezte Luna türelmetlenül.

Amikor Hedda a barátnőjére nézett, nyugtalannak látta. Minden bizonnyal faggatta volna már, de szerencsére mindketten úgy gondolták, sem a hely, sem az idő nem megfelelő.

– Családtaggal továbbra sem tudnék beszélni? – kérdezte az orvos szigorú ábrázattal.

– A szülei eltűntek, és nincs más családtagja – felelte Luna kétségbeesetten. – Nekem olyan, mintha a nővérem lenne. Mi hoztuk a kórházba, és mi is visszük haza. Kérem!

„A szülei eltűntek…” Hedda szülei eltűntek? Mi a fenét mondott?

Hajszál híján felhördült – a sípolás így is elárulta, hogy megijedt. Talán sosem engedik haza, ha a szülői kérdés miatt kiborul, aztán meg óhatatlanul átszakad az a bizonyos gát, amit az X-Men filmben látott, és tömör vasbeton falként képzelt el. Nem érezte magában azt az erőt, amivel Jean Greyként túlélhetné a több ezer liter víz formájában rázúduló, megsemmisítő fájdalmat.

Szóval egyelőre marad a nagyra kerekített szem.

Furcsa, hogy az orvos nem mondott részleteket. Hedda már régen elmúlt tizennyolc, ráadásul gyanította: végig Luna állt mellette, amíg a kórházban feküdt.

– Rendben – enyhült meg a doki. Heddára pillantott, aztán vissza Lunára. – Nos, nem szükséges bent tartanunk. A sérülései megfelelően gyógyulnak, ezt már tegnap is láttam. Mivel magához tért, és az életfunkciói jók, úgy gondolom, huszonnégyórás megfigyelést követően hazamehet.

Még egy nap? Nem akarok itt lenni még egy napot!

– Muszáj maradnia? – kérdezte Luna.

Hál’ istennek!

– Saját felelősségére elhagyhatja a kórházat, ha akarja – mondta az orvos a kötelezően előírt rosszalló sóhaj után.

– Mennyire lenne ez kockázatos az egészségére nézve?

– Őszintén szólva – a doktor halkabban folytatta a mondandóját, de Hedda így is jól hallotta –, a barátnője fizikailag jól van. Vigyék haza. Minél előbb kerül a megszokott, biztonságos környezetbe, annál jobb. Ezzel együtt javaslom, hogy keressen fel egy pszichológust.

Hedda elmosolyodott a javaslatra. Keressen fel pszichológust? Ha elmesélné a legjobb agyturkásznak, ami vele történt az elmúlt időszakban, az nagy valószínűséggel azonnal bedugná egy intézetbe. Vagy cikisebb esetben a szerencsétlen is kezelésekre kezdene járni.

– Természetesen – bólintott Luna. – Akkor szeretnénk ma hazavinni őt.

– Elkészítem a papírokat – bólintott az orvos Heddának.

– Köszönjük!

Miután a doki kiment, Hedda vizet kért. Eszméletlenül jólesett a torkának. Közben Luna Zurielhez lépett, súgott neki valamit, végül megcsókolta.

– Iszom egy kávét – mondta Zuriel, aztán kiment a szobából.

Mielőtt Hedda tiltakozhatott volna a várható kérdések ellen, és mielőtt még Luna megszólalt, a férfi váratlanul visszajött, majd bizonytalan arccal hajolt közel mindkettőjükhöz.

– Itt vannak a rendőrök. Beszélni szeretnének veled.

– Ti szóltatok nekik? – háborgott Hedda halkan. Eszébe sem jutott a rendőrség. Hogyan magyarázzák el a történteket?

– Dehogy! – vágta rá Luna, tekintetével egyértelműen célozva a közös titkaikra.

Igaz – gondolta Hedda. Egyiküknek sem hiányzott, hogy a hatóságok látóterébe kerüljenek, de ha már így történt, valahogyan elintézi, hogy mielőbb kikerüljenek onnan.

– Beszélek velük, de ti semmit se mondjatok, oké? És nehogy egyedül hagyjatok velük! – szólította fel a barátait.

– És ha ők kérik, hogy menjünk ki? – érdeklődött Zuriel jogosan.

– Akkor én elsírom magam, Luna meg neheztelve kizavarja őket. Végtére is, nemrég elrabolt és megkínzott egy idegen férfi – gúnyolódott saját helyzetén, pedig belül üvöltött a lelke. Ki kell még tartanom!

Zuriel és Luna tudomásul vették a hallottakat. Zuriel kinyitotta az ajtót, aztán félrelépett, hogy helyet adjon a két civil ruhás nyomozónak, majd becsukta utánuk.

– Üdvözlöm, kisasszony! Maor nyomozó vagyok – kezdte a középkorú, kékszemű férfi, majd a mellette álló jóval fiatalabbra mutatott. – Ő a kollégám, Díonach nyomozó.

– Üdv! – préselte ki Hedda a rövid köszönést.

– Először is, örülök, hogy jobban van. Az önt ért incidens miatt jöttünk. Elmondaná, mi történt?

– Köszönöm az aggodalmát – kezdte Hedda fáradt mosollyal, majd feltett egy kifejezetten ostobának tűnő kérdést: – Miért vannak itt?

– Hát, mert – nézett homlokát ráncolva a kollégájára – ami történt…

– Nem tettem feljelentést – próbálta már az elején eloltani a tüzet.

– Névtelen hívás érkezett a kórházból – vette át a szót megkukult társától a fiatalabb nyomozó, és a kezében tartott kis noteszre mutatott.

A fenébe! Hedda az egyik nővérkét sejtette a dolog mögött; valamiért nem hitte, hogy az orvos telefonált a rendőrségre. Ez rohadtul nem hiányzott. Hála annak, aminek még csak egy emlékét sem hajlandó most felidézni, hogy az idegeit erősebbé tette.

– Tehát, elmondaná? – sürgette a dolgot a szószóló nyomozó. Felcsapta a kis noteszt, bekapcsolta a golyóstollát, majd érdeklődve várt.

– Muszáj erről most beszélnem? – hárított Hedda, de máris megkapta az első kérdést.

– Ismerős önnek az a név, hogy Lizander Droch?

Hedda nem tudta elrejteni döbbenetét, amikor meghallotta a nevet. Igaz, hogy nem ismerte Lizander vezetéknevét, viszont nem lehetett véletlen, hogy éppen egy ilyen keresztnévvel megáldott férfiról érdeklődnek. Bár nem kizárólag miatta érezte magát alaposan elhasznált, összegyűrt, aztán messzire elhajított szalvétagalacsinnak, joggal zaklatta fel.

– Látom az arcán, hogy ismerős – vájkált Maor nyomozó Hedda emlékeiben.

– Az, igen – vallotta be.

Nincs értelme tagadnom. Az amnézia lehetőségét már elcseszte, szóval a másik megoldás maradt. A halott ember meg nyilván nem beszél, igaz?

– Tegnap holtan találtuk egy elhagyatott raktárépületben. A vizsgálatok alapján az áldozat ruháján a maga vére is megtalálható.

Lizander, mint áldozat? Ha ő áldozat, akkor Hedda micsoda? A halála ajándék a város lakóinak.

– Ez, látja, könnyen lehet – felelte kissé flegmábban a kelleténél, de hát nézzenek csak rá!

– Milyen viszonyban állt vele?

– Semmilyenben. Egy ismerősöm ismerőse.

Amikor a nyomozó jegyzetelt, Hedda lopva Zurielre pillantott; szegény úgy rágta belül a száját, mintha enne valamit, állán összeszűkült a gödröcskéje. Zsebre dugott kézzel egyik lábáról a másikra állt. Minden bizonnyal tudná jellemezni azt a mocskot, de neki is be kellett látnia: az egyetlen észszerű megoldás, ha Hedda mindenkit kihagy a történetből.

– Van sejtése, miért éppen önt kapta el? – Hedda elképedve meredt a kérdezőre.

Ez lenne a szakszerű kifejezés? A szakszerű kihallgatás megfelelő szakkifejezése? A tapintatos kérdés egy férfi szájából, amint felteszi a megerőszakolt nőnek? Ha így van, csak gratulálni tud. Ennek az akárhonnan szalajtott férfinak az az egyetlen szerencséje, hogy Hedda megedződött.

– Ha már ilyen szépen kérdezi, nincs.

Maor nyomozó láthatóan meglepődött a határozottan rosszalló válaszon. Valószínűleg nem ehhez szokott egy meggyötört nőtől. Mit gondol erről Hedda?

A nyomozónak jogában áll felfordulni.

– Emlékszik, mi történt…

– Miután elkapott? – vágott a nyomozó szavába. – Nem emlékszem.

A nyomozó már vette is a levegőt, hogy újabb aggasztó kérdést tehessen fel, Heddának viszont támadt egy polgárpukkasztóan egyszerű ötlete.

– Mi a teendője, ha nem szeretnék feljelentést tenni?

A szószóló nyomozó olyan tekintettel nézett ekkor Heddára, mintha a fejében egyszerre dobálózna az „ostoba”, a „Stockholm” és a „megháborodott” kifejezésekkel, amiket persze nem mondhatott ki. Meglepetten nyúlt el az arca.

– Az felettébb szokatlan lenne.

– Ne haragudjon, de nem a véleményét kértem.

Hedda feszült és zaklatott volt. Fizikailag csak az emelkedő pulzusszáma árulkodott a lelkében és az agyában készülődő viharról, viszont egyre nehezebben bírta már tartani magában a gátat.

– Ez esetben Lizander Droch halálának ügyében volna kénytelen velünk beszélni.

– Csakhogy én arról semmit sem tudok. Elájultam, miután végzett a kínzásommal. Sejthetik, hogyan került a vérem a ruhájára.

A nyomozó csalódottan felsóhajtott, becsukta a kis füzetkét, majd zakójának belsejébe csúsztatta. Zsebre dugott kézzel nyelt egyet, kiugró ádámcsutkája nagyot hullámzott. Hedda tudta, hogy valamit még mondani készül ez a Maor, és remélte, hogy nem az időpontot egyezteti vele, amikor majd a rendőrség épületében kell beszélnie a történtekről.

– Tudom, hogy a támadója miféle alak volt. Mint magánszemély megjegyzem, cseppet sem sajnálom, hogy kinyúlt. Viszont az ügyet akkor is ki kell vizsgálni, mivel gyilkosság történt. Csak a munkámat végzem.

– Éppen ezért voltam őszinte önhöz – felelte Hedda higgadtan, aztán a férfi szemébe hazudott: – Nem tudom, hogyan halt meg.

Miután a rendőrök elmentek, egy szót sem ejtettek az ügyről. A kórház nem adta a megfelelő helyszínt és időt a téma boncolgatásához. Hedda ennek a kimondatlan egyezségnek kifejezetten örült, még ha tudta is, hogy amint hazai pályára érnek, a ködkép azonnal elillan.

Készülődés közben kifaggatta Lunát a szülői kérdésről. Barátnője elmondta, hogy miután eredménytelenül kereste őket telefonon, elment hozzájuk. A lakás ajtaja nyitva állt, odabent pedig nem csak hogy semmilyen személyes holmit, de semmi jelét nem találta, hogy egyáltalán ott éltek volna. Sem bútor, sem ottfelejtett emléktárgy. Semmi.

Hedda pánikszerűen aggódott. Azt feltételezte, az életükkel játszadozó isten tett velük valamit. Ehhez Zuriel annyit fűzött hozzá, hogy ha tényleg ez a lény rabolta volna el őket, nem hinné, hogy a cuccaikat is vihették. Sajnos jogos észrevétel volt, de akkor mégis hová tűnhettek? És az a rengeteg holmi? Semmi értelme nem volt.

Négy órával később Hedda végre átléphette saját lakásának küszöbét.

Szerencsére Luna ezúttal magával hozta a kulcsát, így simán be tudtak menni. Korábban cipelt a kórházba ruhákat és néhány tisztálkodóeszközt, így Hedda tisztán, megfésülködve, a saját ruhájában sétálhatott ki a kórházból, aztán be a lakásába.

Bármennyire is szeretett volna elvonulni a szobájába, hogy az ajtót magára zárva ordíthasson, törjön és zúzzon, aztán kimerülve, magába roskadva könyöröghessen feledésért, Luna szinte tolta maga előtt egészen a nappaliig.

– Hát itt vagytok? – szűrődött ki egy másik ismerős férfihang a konyhából, de mire felfogta, már túljutott a konyhaajtón.

– Jó ég! Szuper, hogy végre hazajöhettél – örvendezett Karion utánuk loholva. Két tenyerét összetette, majd váratlanul átölelte Heddát.

Meglepetten állt a saját lakásában, a saját nappalijában, miközben egy férfi – aki nem mellesleg Meliton barátja, nem az övé – úgy karolta át, hogy képtelenség volt nem ellágyulni. Karion ölelte meg elsőként.

Hedda hagyta, hogy teste felismerje a jóleső érzést, csakhogy amint megérezte az égő, csípő jelet a szemében, azonnal megtörte az idillt, és eltolta magától Kariont.

Szótlanul nézett Lunára és Zurielre, mert hamar túl akart esni a kérdezz-feleleken. Nem mintha különösebb dolga akadt volna, csak már nagyon szívesen ellenőrizte volna a szobájában a falak keménységét, illetve rugalmasságát, hogy vajon mennyivel keményebbek, mint egy diliház gumiszobája.

– Mi történt? – kérdezte Zuriel.

Meglepő; Hedda azt hitte, Luna lesz az első. Nem húzta az időt: ha már elkezdték, minél előbb legyen is vége.

– Lizander elrabolt. Egy üres, raktárszerű helyre vitt, ahol megütött néhányszor és késeket hajigált felém. – Hangja remegett, de könnyen beszélt. A többiek felé fordult, akik körbeállták őt a helyiségben. – Aztán meg… akart… – Hedda összevont szemöldökkel elnémult.

– Ő tette? – kérdezte Luna, arcára aggodalommal vegyes kíváncsiság ült ki.

Heddában ekkor tudatosult, hogy a jelenlévőknek fogalmuk sincs, mi történt, és arról sem, ki tette ezt vele. Azt hiszik, Lizander bántott.

Eddig a szavak mindenféle nehézség nélkül dőltek Heddából – mind a kettő mondat –, de ezt hogyan mondja el a barátaiknak? Sőt! Hol van Meliton? Nem mintha látni akarná valaha még az életben.

– Meliton hol van? – Hedda Zurielnek címezte a kérdést, bár ebben a pillanatban rémlett fel neki, hogy ő ugyanezt kérdezte tőle a kórházban.

Hedda hangja sajnos eléggé rémülten hangzott ahhoz, hogy Luna szimatot fogjon. Égni kezdett a szeme, de már nem érdekelte, ha mindenki előtt elsírja magát. Itthon volt. A legalkalmasabb helyen, ahol kiborulhat.

– Nem tudjuk – válaszolt Zuriel. – Te láttad? Ő – nem mondta ki hangosan, amit gondolt – …Lizandert? Érted.

– Igen – bólintott Hedda. – Ő.

– Hála az égnek! – sóhajtott fel Zuriel, amikor tudatosult benne, hogy Meliton mentette meg Heddát. – De ha ő szabadított ki, miért tűnt el?

Hedda nem bírt megszólalni. Érezte, hogy a bensőjében megreped a vastag gátfal; érezte, amint erején egyre felülkerekedik a fájdalom. El kellett mondania nekik az igazságot, és ezzel együtt neki is szembe kellett néznie vele.

Újra.

Emlékezett, amikor felfogta, hogy nem a megmentője jött el érte, hanem a leigázója. Mintha Lizander csak előkészítette volna a húst, hogy aztán feltálalhassa a főételt Melitonnak, akár a medium rare steaket. Melitonnak, aki elcsábította, aki elhitette vele és mindenki mással, hogy megváltozott. De Hedda volt a legnaivabb, a legostobább mindegyikük közül. Hiszen ő nem csupán a bizalmába fogadta, hanem a szívébe is.

Gyakorlatilag az ágyába is.

Amikor Hedda lábai nem bírták tovább tartani, a kanapéra rogyott. Luna azonnal mozdult, máris utánakapott, hogy körbefonja a karjaival, mintha csak rajta múlna, hogy barátnője teste ne hasadjon ketté. A szívével viszont nem bírt volna mit kezdeni, ezért Hedda inkább tiltakozóan felemelte a kezét. Ha Luna átöleli, nem bír megállni a sírásnál, hanem ott helyben szétcsúszik. Ezt határozottan nem szerette volna. Előttük nem.

– Ne, Luna! Most ne… ölelj át. – Hedda visszavett egy kicsit, hiszen nem akarta megbántani a barátnőjét, aki csak támogatást szeretett volna nyújtani.

Luna láthatóan megelégelte a dolgot, és azonnal kifakadt.

– Nagyon szeretném tudni, mi történt veled. Ha tényleg csak annyi, és most ne hidd, hogy lekicsinylem annak a gennyláda, mocsok szarnak a tettét, hogy elrabolt és mege… – Luna lenyelte a szót. Egy halk bazdmeget követően leült a fekete-fehér mozaikos dohányzóasztalra, és folytatta: – Akkor rendben, békén hagylak, faggatózás nélkül bevonulhatsz a szobádba. Tudom, hogy ezt szeretnéd, amióta átlépted a küszöböt – mutatott a hálószoba irányába.

Nos, Luna csak ennyire ismerte őt. Hedda elmosolyodott, bár a könnyei már folytak. Luna felpattant, hosszú szoknyája harangként libbent oldalra.

– Viszont ez így nem tiszta – tette kezét csípőre. – Tényleg nem emlékszel, mi történt Lizanderrel? Tényleg nem tudod, hová tűnt Meliton?

Legyen hát. Hedda soha életében nem félt még attól, amit mondani akart, pedig nem ő volt a hibás. Soha életben nem fájt még annyira a valóság, mint amit most készült szavakba önteti. Még az sem viselte meg ennyire, amikor a harmadik erőszak alkalmával horrorisztikus módon erőszakolta meg és kaszabolta fel az az ismeretlen istenség. Az csupán fizikai fájdalom volt. Tudta, hogy egyszer elmúlik, mert a testi fájdalom előbb-utóbb megszűnik. De a szív? Mi lesz a szívvel?

És a lélek?

– Meliton… – Hedda hangja elcsuklott, szája megremegett, mellkasa furcsán nyomni kezdett. Megpróbálta még egyszer, de anélkül, hogy kimondja a nevét. – Ő tényleg megmentett Lizandertől. Egy kézzel felemelte a torkánál fogva, aztán többször megütötte. Csak azt láttam, hogy mindjárt vége, mindjárt szabad leszek. Én azt hittem, de… – Hedda az ölében szorongatta a saját kezét. Remegett, de nem adta fel. – Ott lógtam, kifeszítve a deszkákon, egy szál bugyiban. – Könnyes szeme időkapuként tágult ki, miközben felidézte magában a történteket és az érzéseit. – De amikor… amikor odalépett hozzám, ő… lehúzta rólam…

– Ne – lehelte Luna, majd ő is a kanapéra rogyott.

– Mit ne? – kérdezte Zuriel türelmetlenül.

– Ő tette. Meliton tette. – Hedda kikészült attól, ahogy kimondta. Bár az a bizonyos gát még mindig nem szakadt át teljesen, azonban hirtelen Luna ölelő karjaiban találta magát, onnan pedig már nem volt visszaút.

– Nem lehet – hűlt el Zuriel, miközben hátrált. Alig jött ki hang a torkán. – Ezt nem hiszem el.

Hedda képzeletbeli fala – az a tömör vasbeton – végleg megadta magát, és sok száz darabra hullva engedte szabadjára a szívét és lelkét szaggató fájdalmat. Minden feltört belőle, teste vadul rázkódott a sírástól, miközben Luna féltőn ölelte őt.

Érezte, amint a szíve tovább hasad, hiszen egyszer már megtörtént néhány nappal ezelőtt. A bánatnak könnyű dolga volt, nem jelentett számára kihívást.

Hedda nem bírta tartani magát, nem bírta visszafogni a kínjait. Csalódott, becsapták, átverték. Készen állt, hogy átadja a szívét; készen állt, hogy megbízzon valakiben, akiről azt hitte, őszintén akarja őt. Az a valaki viszont kihasználta, meggyalázta, aztán magára hagyta.

Barátnője ölelésében sokkal vadabb hullámokban törtek fel az érzelmei lelkének legmélyéből. Luna is sírt, mégis ő tartotta egyben Heddát, miközben a fájdalomtól görnyedve már majdnem a földre került. Olyannyira sírt, hogy azt hitte, túljutott a legrosszabbon. Csakhogy váratlanul felordított a kíntól, mert a szíve helyén tátongó űr született.

Hedda szíve darabjaira hullott. Szív nélkül nincs többé lélek.

Lélek nélkül az ember pedig nem is létezik.

2.

Két héttel később

Lasrach-birtok, Kristályvölgytől délnyugatra, tizenkét kilométerre a város utolsó házától

Luna Lavender Lasrach messziről figyelte a máglyát.

Az impozáns kastély hatalmas hátsó teraszának lépcsőjén ülve nézte az ünnepi tüzet. Kezében körözött az üvegkehellyel, a vöröslő eperbor lassan örvénylett a pohár belsejében. Az esőtől hűvös nyári estén vékony, zöld kardigán fedte szabados ruháját, de legalább felvehette az elöl mélyen dekoltált, hátul pedig a csípőjéig kivágott sötétkék darabot, amit szeretett volna. Elnagyolt kontyában levendula díszelgett.

Mezítlábas talpával alig észrevehetően ütötte a sípok, dudák és dobok ritmusát, amelyek egyre pattogósabb zenét játszva szólították táncba még az ő melankolikus lelkét is.

Luna minden rokona örömujjongott, táncolt és beszélgetett, senki sem búslakodott. Éppen a Lugnasadh-ot, vagyis a betakarítás és az új kenyér ünnepét ülték. Illetve ropták, mindegy. A lényeg, hogy mindenki mulatott augusztus elsején, Lunát kivéve.

Csak akkor mosolygott, amikor a szertartás közben érezte az istenek jelenlétét, és amikor felidézte magában a legutóbbi bulit. Igaz, hogy az születésnapi parti volt, nem pedig az egyik kelta-wicca ünnepük, de éppen ezért lehetett jelen Zuriel is.

Zurielt egy hónapja látta meg a nagybátyja boltjában, és azonnal biztosra vette, hogy Danu, az istennő akaratából kellett vele találkoznia. Az első, igazi találkozásuk másnap egy véletlennek tűnő találka volt. Csakhogy Luna egyáltalán nem hitt a véletlenekben.

Aztán meg kiderült, hogy Zuriel annak a férfinak a barátja, akivel Hedda miatt akart megismerkedni. Istenek! Azóta hányszor, de hányszor megbánta, hogy nem égette el élve, amikor mindenki szeme láttára lángra lobbant!

Gyorsan visszaterelte a gondolatait az aktuális eseményre. Nem gondolta, hogy ártana vele, ha néhány órára kizárja a jelenlegi problémákat, amik hetek óta kínozták.

Nem sokkal korábban gyújtották meg az ünnepi máglyát, amit vesszőkből, szárított és friss virágokból, borostyánból és nádból fontak, hogy az előtte kialakított, megpakolt oltárral együtt felajánlhassák az isteneknek.

Néhány órával előtte még abban sem volt biztos, hogy részt vesz az ünnepen. Szíve szerint továbbra is Heddát őrizte volna, még ha értelmét nem is látta igazán. Mivel nem tudott dönteni, a szemerkélő esőben besétált a húsz hektáros birtokot körülölelő széles erdősávba, majd a tölgyek tövében a sarkára ülve fejet hajtott egy virágzó hortenziabokor előtt, hogy tanácsot kérjen Danutól.

Nem várta, hogy árulja el, hogyan oldják meg a gondjaikat, ahogy választ sem arra a kérdésre, mi történik velük éppen. Csupán annyit kért, az istennő döntse el helyette, jelenjen-e meg az ünnepségen. Néhány néma perc múlva meleg levegő simogatta meg az arcát és olyan illat lengte körbe, mintha csak friss, vágott virágos kosárban ült volna. Ezt úgy vette, hogy maradjon.

Mielőtt kora délután tanácsot kért az istennőtől, délelőtt még bőven szakadt az eső. Mintha muszáj lett volna bepótolnia néhány nap alatt, hogy előtte hetekig egy csepp sem esett. Reggeltől estig, aztán estétől reggelig áztatta a földeket, az utakat és a házakat.

És azelőtt, hogy Luna ezen a szép nyári napon magányosan ülve azt a gyümölcsbort kortyolgatná, ami ellen a legutóbb is felesküdött, nos, azelőtt Heddával töltötte minden idejét. Gyakorlatilag etette és itatta, mivel semmit sem volt hajlandó önszántából fogyasztani. Öltöztette, ha már két napja nem cserélt ruhát, és vele aludt, már amikor tudott aludni egyhuzamban két óránál többet.

De a rémálmok voltak a legrosszabbak. Hedda gyakran kapálózott és sírt, csapkodott a kezével, aztán sikítva felriadt. Rosszabb esetben Lunának kellett őt felébresztenie, mert egyszerűen nem bírt visszatérni a valóságba. Mielőtt Luna ismét elaludt, sokszor jutottak eszébe a Freddy Krueger-klasszikusok. Túl sokszor.

Azt hitte, barátnőjét a pszichopata-rajongó-istenség kínozza álmában.

Igazat adott Danunak: valóban a Lugnasadh-on a helye. Mivel a jelenlegi főpapnő unokája, igazán illett jelen lennie. Lunának mindig is komolyan számítottak az ünnepek. Szerette őket, szerette a családját, szerette a hangulatot és a jelentőségét. Ilyenkor szinte kézzelfoghatóan érezhette, ahogy a kovent körbeveszi az istenek áldása, és joggal hitte: mindig számíthat majd rájuk.

Újabbat kortyolt a zamatos eperborból. Finom, az már biztos. A gyümölcs az ő kertjükben termett, ők szedték le, aztán ők készítették belőle az italt. Pontosan erre az alkalomra szánták, egyik lezárt üveget sem bontották meg a Litha alkalmával. Ettől a gondolattól legalább egy kis mosolyt magára bírt erőltetni, és ez elég volt ahhoz, hogy a rokonok nagy része ne faggassa.

– Leülhetek melléd? – kérdezte egyszer csak egy fiatal női hang.

Luna elkapta tekintetét a vöröslő borról. Felpillantva Danutát látta meg, a négyes ikrek legidősebb tagját. Szép, kipirult arcát laza hajfonatok keretezték, kék szeme csillogott, ahogy visszatükröződött benne a hatalmasra duzzadt áldozati tűz.

– Persze, nyugodtan – paskolta meg Luna maga mellett a langyos lépcsőfokot.

– Köszönöm – Danuta nagyot sóhajtva foglalt helyet, majd rokonára mosolyogva odanyújtotta a poharát, hogy koccintsanak.

Luna jól ismerte a lányokat, ezért mindig tudta, hogy – hihetetlen hasonlóságuk ellenére – mikor melyikükkel társalog. Danutát a bal arcán levő szépségpöttyről lehetett legkönnyebben felismerni.

– Jobban van már a barátnőd? – tapogatózott kedvesen.

Mivel Luna családja ismerte Heddát, és a lányokkal is sokszor találkozott, úgy gondolta, legalább nekik megemlítheti, hogy valami történt vele. Persze a teljes igazságot nem mondta el, csak annyit, hogy olyasmit élt át, ami miatt idegösszeomlást kapott.

– Nem igazán.

– Talán el kellett volna hoznod ide – javasolta Danuta, fejével a mulatozó emberek felé bökve. Hosszú, virágokkal teletűzdelt hajfonatát hátradobta, miután előrecsúszott.

Nem csak az ünnepre, konkrétan a kastélyba akarta elcipelni, de Hedda nem hagyta. Egyszerűen csak hisztirohamot kapott, hogy márpedig ő a saját lakásában marad. A fiúk tanácstalanul pislogtak, Luna meg, értetlenül állva a helyzet előtt, úgy döntött, nem rabolja el a barátnőjét.

– Nem hagyta volna.

– Ha magától nem képes kilábalni, nektek kell visszahoznotok az életbe – jelentette ki bölcsen a Lunánál kilenc évvel fiatalabb lány. Meglátásait ingyen osztogatta; tanulmányait a pszichológia irányába tervezte folytatni.

Visszahozni az életbe… Luna sokat beszélt Heddához. Szépen és kedvesen, káromkodva és kiabálva. Egyszer még egy párnát is hozzávágott, csakhogy kiváltson belőle valamilyen reakciót. Hallgattak szívszaggatóan szomorú zenét, és hallgattak ír kocsmazenét is, hátha valamelyik kihoz belőle valamit. Néha egyedül hagyta, vagy éppen másokat kért meg, hogy legyenek vele. Zuriel és Karion jelenleg is vele voltak.

– Mindennel próbálkoztam már – sóhajtotta szomorúan, tekintete a távolba révedt.

– És az a pasi, akivel a Lithán beszélgetett? Tudod, az a magas, dús hajú…

– Őt inkább ne is említsd! – csattant fel Luna eléggé indulatosan, mire Danuta elkerekedett szemmel némult el.

Meliton. Istenek az égben és a földön! Csak kerüljön a kezei közé! Nem csupán azért, mert bántotta Heddát és becsapta az ő Zurieljét, hanem azért is, mert Lunát átverte valahogy. Amikor próbálta befogni a vele kapcsolatos hullámokat a meglévő rossz jeleken kívül – ami a megvallott múltjára vonatkozott –, jó megérzései születtek róla. Csakis jók.

Sőt valamiféle érthetetlen hasonlóságot is felfedezett Meliton és a saját lelke között.

– Kikerült a képből? – Lunát Danuta újabb kérdése rántotta ki elmélkedéséből. Hogy Meliton kikerült a képből?

– Így is ki lehet fejezni – reagálta tömören ahelyett, hogy kimondta volna gyűlöletes gondolatait. Vigyázott, hogy ez a gonosz érzés nehogy megfertőzze a szívét, de a megbocsátás szóba sem jöhetett.

– Hát jó. Mi a helyzet a szüleivel?

– Ezt inkább hagyjuk – hajtotta le a fejét, mintha az ezredik gond súlya húzná.

– Akkor csak ti vagytok neki.

– Ahogy mondod.

Azt aztán végképp senkinek sem kell tudnia, hogy Hedda szülei eltűntek. Még a rendőrségre sem mentek el ezzel kapcsolatban, mert túlságosan gyanús volt az eset. Ha pedig tényleg a titokzatos istenség a tettes, a rendőrség semmit sem ér.

– Hogy van Karion? – váltott végre témát Danuta.

Luna fiatal rokonára nézett, és szélesen elmosolyodott az emlékképen, amin a testvéreivel együtt – tehát négyen egyszerre – táncoltak és incselkedtek Karionnal a két héttel ezelőtti szülinapi bulijukon. Lenge ruhában táncolták körbe, miközben a férfi borral itatta és fehér fátyollal simogatta őket.

– Jól van – felelte Luna lágyan.

Karion olyannyira jól volt, hogy valósággal könyörgött Lunának: szöktesse be valahogy a birtokra. Találkozni szeretett volna a lányokkal, mert „a hiányukat emésztő kínként élte meg” – idézte fejben a hősszerelmest.

Darla, Dalida és Daniella egymást kézen fogva, akár egy egypetéjű ikerlánc, jelentek meg a lépcső alján. Jókedvűen nevettek, miközben integetve hívták magukhoz a nővérüket.

– Megyek, ha nem gond.

– Dehogy! Menj csak nyugodtan – emelte meg kelyhét Luna búcsúzóul.

Amúgy sem érezte magát beszélgetős kedvében. Danuta részéről kedves gesztus volt, hogy letelepedett mellé, de Luna is jobbnak látta, ha inkább megy és szórakozik. A négyes ikrek ennél jobban akkor élvezhették volna az ünnepet, ha Karion is velük tart. Viszont csakúgy, mint Zuriel, ő is kívülálló volt.

Egyelőre.

Talán Karion is menekülni szeretett volna, hogy néhány órára megfeledkezhessen a kinti szörnyűségekről. A mindig vidám, kedves és figyelmes szőkeség, a szexi modell eléggé rosszul viselte, hogy Meliton megvezette őket. Ennek ellenére – vagy éppen ezért – kitartóan vállalta a felvigyázó szerepét, akárcsak Zuriel.

Ráadásul Karion az elmúlt napokban villámhárítóként is kivette a részét Luna és Zuriel életéből. Bár egyikük sem kételkedett Hedda szavaiban, miszerint Meliton megerőszakolta, miután megölte az őt elrabló és megkínzó Lizandert, Zuriel képtelen volt egészében benyelni a hírt. Luna meg… hát igen. Nem sokat hagyott volna Meliton testéből, miután szabadjára engedte a lelkéből elszabaduló lángokat.

Luna a magasra felcsapó, vad táncot járó lángokat figyelte, miközben felidézte magában az érzést és a többiek tekintetét, amikor egész teste lángokba borult dühében.

Melege volt, és nagy világosság vette körül. Mindössze ennyit érzékelt ebből. Felfogta, hogy konkrétan lángol, de olyan természetesnek érezte, hogy semmiféle meglepettséget vagy ijedtséget nem tapasztalt magában. Csak utána, amikor halkan sikítozva ujjongtak Hedda konyhájában, miközben a három fiú mély döbbenettel várta őket a nappaliban.

Eltépte égő szemét a tűzről, mert egy lebegő, fehér pont magára vonta a figyelmét. Az apró fehér foltocska lágyan ringatózva közeledett hozzá az erdő felől, majd fehér virágszirom képében megtelepedett kelyhet tartó kézfején.

Leonetta – hallotta a sejtelmes suttogást. Véletlen, hogy éppen akkor jelenik meg ez a virágszirom, amikor titkolt képességéről elmélkedik? Leonetta…

Nincsenek véletlenek.

Ő abban hitt, hogy minden okkal történik, és rengeteg jel segíti az embert az életében, ha hajlandó nyitott elmével és kitárt szívvel járni a földön. Éppen ezért állt fel a lépcsőről és követte a kis virágszirmot, ami felemelkedett a kezéről, majd a kastély déli, széles tolóajtaján át belibegett az épületbe. Úgy érezte, Danu vezeti őt, mert mutatni szeretne neki valamit.

A kis szirom átvezette a hatalmas ovális termen, amit étkezőként szoktak használni. Áthaladt a nyitott, kétszárnyú ajtón, majd a magas gránitoszlopok között cikázva felemelkedett a családi portrék és tájképek fölé. Elsiklott az arany stukkók vonalában, csalogatóan körözött az öt méter magasból lelógó kristálycsillár fénylő ágai között, miközben egyre közeledett a széles, bordó szőnyeggel borított lépcsőhöz.

Luna hevesen dobogó szívvel, némán, kétségek nélkül követte a lágyan, könnyedén haladó apró fehérséget, amint elrepült a felmenők festményei előtt, egyre feljebb érve, majd végül úgy tűnt, megpihen a harmadik emeleten.

Luna kevesebbet járt a legfelső szinten, mint a többin. Az idefent található szobákat csak olyankor használták, amikor a családjuk minden tagja a kastélyban tartózkodott, így azokat a festményeket látta legritkábban, amik odafent lógtak. Pedig sok száz évre visszamenőleg mutatták a Lasrach-ősöket.

A hosszú, széles folyosó mindkét oldalán szobaajtók és faragott, vázás kis asztalok, felettük pedig különböző festmények váltották egymást. A kétoldalt hosszan elnyúló folyosó mennyezete freskóktól díszlett, a cirádás stukkók fehérek, a falikarok bronzból készült, mívesen megformált darabok voltak.

Miután a kis virágszirom megállapodott a lépcsővel szemközti asztalkán, ismét fellibbent. Tovább követte, amíg a kis szirom egy ismerős arcra telepedett. Luna megállt a festett, félalakos női portré előtt, ami egy sokszáz évvel ezelőtti főpapnőt ábrázolt. Sápadtfehér arcú és barna hajú volt, barna szeme úgy csillogott, mintha saját mogyoróbarna írisze tükröződne vissza a tiszta üvegről. Az arcvonásai pedig… Luna mintha a tükörbe nézett volna.

A kis virágszirom a megfestett alak homlokára szállt.

A furcsamód ismerős nő arcának és halántékának jobb oldalán valamilyen jel húzódott. Mintha lángnyelvek és rúnák lettek volna, de nem festették meg olyan élesen, hogy az ismeretlen jeleket értelmezhesse. Ismét megfigyelte az alak vonásait és a szemét, miközben a festmény háttérben a Lasrach-kastélyt azonosította be. Ekkor az alatta elhelyezett arany plakettre pillantott.

Leonetta Lasrach.

***

Zuriel a lány szobája felé bámult.

Nem a saját lakásában volt, nem az ő kanapéján ült, miközben késő este felvigyázott egy lányra, akit néhány hete ismert meg. Bár szinte idegen is lehetett volna, mégsem számított annak.

Ez a lány az ő kedvesének, Lunának a legjobb barátnője, és ők ketten már szinte testvérek voltak. Mondhatná, hogy a szíve szerinti sógornője. Ráadásul állítólag annak a férfinak az áldozata, akit a barátjának tartott. Kiállt érte, hitt benne, és örült, amikor úgy tűnt, hogy szerelemre talált.

Zuriel sajnálta a döntéseit. Ennek ellenére minden alkalommal, amikor kényszerítette az agyát, hogy higgye el: Meliton megerőszakolta Heddát… egyszerűen képtelen volt rá. Ismerte Melitont, amikor még durva dolgokat tett, bár nem tudott róla. Zárkózottan, morcosan viselkedett, mégis velük tartott, nem csupán a Zárványban, hanem az edzőterembe is.

Aztán tanúja volt a változásnak.

Nem megjátszott szerepet adott elő a melák. Zuriel őszintének hitte a tetteit és a szavait, amikor bevallotta nekik a múltját, amikor segítséget kért és kapott, és amikor kétségbeesetten rohant Hedda keresésére, mert a lány eltűnt.

Hihetetlen, hogy átverte őket. Nem tűnt logikusnak.

Mivel máshogyan vélekedett, Lunával többször összekaptak. Zuriel igyekezett visszafogni magát; többnyire annyival zárta a vitát, hogy inkább ne beszéljenek róla. Azóta két nap telt el, és úgy tűnt, ez a módszer – tűnjön bármennyire is nevetségesnek – bevált. Mivel kerülték a témát, nem vitatkoztak. Szerencsére Karion is sokszor szólt közbe az ő megszokott, bugyuta módján, ami szintén oldotta az olykor súlyos légkört.

Zuriel a konyha felé kapta a fejét, amikor káromkodás kíséretében valami fémesen csattant a földön. Karion vacsorát készített. Szokás szerint megégette vagy elvágta a kezét, esetleg eldobta a forró tepsit vagy serpenyőt.

Bármilyen hang, gondolat vagy arcrándulás nélkül állt fel a lila kanapéról, majd lépett el a kis, fekete-fehér mozaikos asztaltól. Megtámaszkodott a tágas konyha küszöbénél. Kissé hunyorgott a nagy fénytől, mivel a nappaliban végig sötétben ült.

– Jól vagy? – kérdezte Zuriel az ügyeletes konyhatündért.

Karion egy palacsintasütővel viaskodott, amit fél perccel azelőtt valamiért leejtett. Terpesztett lábai között tésztacafatok hevertek a földön. A serpenyőt éppen akkor vette fel a világos járólapról, majd a tűzhelyre helyezte. Vajszínű Tisza cipőjén sötét zsírfolt virított, ujjait a folyó hideg víz alá tartotta.

– Naná! Csak kicsit harap a tészta.

Zuriel elnézte a konyhát. Az élénk narancssárga, zöld és piros színektől olyan volt, akár egy 3D-s Barbie-kifestő, benne Karionnal, aki férfimodell küllemének köszönhetően simán elment volna Kennek.

– Befejezem – ajánlotta fel Zuriel a segítséget.

– Oké. Már csak pár darab jön ki belőle – hagyta rá Karion.

– Megégetted magad?

Bár kérdésére nem érkezett válasz, tudta, hogy Karion megégette az ujjait. És mivel a barátja nem válaszolt, arra jutott, hogy kiborulásának oka nem ebből fakad. Bizonyára ugyanolyan ideges, mint Zuriel és Luna, vagyis ugyanolyan tehetetlennek érzi magát Hedda állapotával kapcsolatban.

– Kakaóval készítem el neki – közölte Karion, fel sem nézve a palacsintatekerésből.

Amikor Zuriel az utolsó tésztát is kifordította, elzárta a gázt, majd a forró serpenyőt belülre tolta. Tekintetével a kész halomba veszett. Karion minden percben ugyanúgy reménykedett, akárcsak Luna, hiszen nem véletlenül készített annyi palacsintát, amennyivel négy megtermett férfi is jóllakna.

– Meddig csináljuk még ezt? – tette fel a legkilátástalanabb kérdést Karion. Hangjából reménytelen szomorúság csengett.

– Ameddig szükséges.

Viszont Karion jól látta. Ami Zurielből a teljes elhatározást váltotta ki – itt természetesen a Lunához kötődő érzelmeire gondol –, Karionnak már kevésbé jelentett nyomós okot. Bármennyire is szerették volna, nem kényszeríthették, hogy szociális segítőt játsszon.

– Nem kell csinálnod, ha nem akarod.

– Nem erre gondoltam – vágta rá azonnal Karion. Egy konyharuhával megtörölte a kezét, majd Zurielhez fordult. – Nem így értem.

– Hanem?

– Meddig hagyjuk még, hogy Hedda élőhalottként tengesse a napjait? – sziszegte Karion, kezével a lány ajtajára mutatva.

– Szerinted mit tehetnénk? – kérdezett vissza Zuriel értetlenkedve, bár ha Karion előállt volna a megoldással, valószínűleg homlokon csókolja.

– Csak egyetlen dologgal nem próbálkoztunk még.

– Te is tudod, hogy az nem történhet meg – jelentette ki Zuriel, miközben ismét a konyhapulthoz fordult.

– Miért nem?

– Ezt is jól tudod.

– Csakhogy nem bírom elhinni – fogta meg a fejét Karion.

– Az nem számít. Amúgy sem tudjuk, hol lehet – fordult vállat vonva barátja felé Zuriel.

– Én vállalom, hogy megint mindent körbejárok – ajánlotta a szőkeség felélénkülve.

– Menj, ha akarsz! – hagyta rá Zuriel, majd sóhajtva leült a székre, ujjait összefűzte a fehér asztalon.

Karion válaszra nyitotta a száját. Zuriel már előre fáradtnak és kedvetlennek érezte magát, mégis kész volt, hogy higgadtan és őszintén beszéljen a barátjával. Ekkor azonban valaki kopogtatott az ajtón.

Furcsállva vonta fel a szemöldökét. Hát ez meg kicsoda? Talán csak valamelyik szomszéd szeretne kérni egy kis cukrot vagy kávét. Jesszus! Nem nézhet több filmet.

Karion mozdulatlanul, karba tett kézzel állt a tűzhelynek dőlve. Tekintete bezártságot sugallt, ezért Zuriel meg sem próbálta ráhárítani az ajtónyitás feladatát. Inkább felállt, hogy majd egy köszönéssel, aztán nemleges válasszal lekoptassa a váratlan látogatót.

– Majd én.

– Kösz – böffentette a duzzogó szöszi.

Zuriel olyan hangot hallatva állt fel, mint aki éppen az előbb ült le egy nehéz, megterhelő munkanap után, most mégis arra kényszerül, hogy csináljon valamit.

A fényes konyhából kilépett a homályos közlekedőbe. A padlóról hiányzott a szokásos világos, bolyhos szőnyeg, mert Karion féltette a sok ki-be járkálástól. Néhány lépéssel a hálószoba ajtajához ért; megint úgy érezte, meg kell bámulnia azt az ajtót. Nem mintha ezzel segíthetett volna Heddán, akár valamiféle pozitívenergia-átvitellel, mégis sokszor megtette.

A bejárati ajtóhoz lépve kinyitotta a belső zárakat, és anélkül, hogy ellenőrizte volna a kukucskálón keresztül a kint várakozó akárkit, egyszerűen kinyitotta. De amit látott, vagyis akit látott… Bassza meg! Zuriel nem tudta eldönteni, hogy hibát követett el, vagy sem.

A lakásból kiszűrődő csekély fényben csupán annyit lehetett látni, hogy a sötét lépcsőházban egy magas, széles vállú alak áll. Bozontos haja lelapult, arca sötétségbe burkolózott.

Zuriel mégis pontosan tudta, ki az.

3.

Meliton élt.

Viszont, mint ahogy megbocsáthatatlan tettei Hedda ellen nem az ő saját akaratából történtek, úgy erről sem ő döntött. Nem akart élni. Meg akart halni.

De nem bírt.

Még hetekkel ezelőtt, miután a lakásán megszólította a velük játszadozó istent, az pedig megmutatkozott, elkövette a legnagyobb hibát: megbízott benne. Mindent kockára tett, mindent feláldozott, hogy Heddát kiszabadíthassa. Tisztában volt a következményekkel. Ha a lány megtudja, hogy korábban ő kínozta, elveszíti a barátait és őt is. Amit feláldozott, maga a szíve volt.

Csakhogy nem úgy történtek a dolgok, ahogy tervezte.

Ehhez nem volt joga – persze nem is akarta. Minden a lehető legrosszabbul sült el. Illetve a második legrosszabbul, mert az első helyen Hedda halála szerepelt. Ez az egyetlen jó dolog lebegett csupán Meliton lelki szemei előtt. A lány legalább életben maradt.

Nem ment vissza a lakásába, miután megtette Heddával a legszörnyűbbet, amit tehetett. Nem csak fizikai oldalról, de a bensőjében is gyógyíthatatlan sebeket okozott, ebben biztos volt. Úgy érezte, egyetlen módon bizonyíthatja be mindenkinek, mennyire iszonyodott magától.

Öngyilkosságot követett el.

Mégis lélegzik, mégis jár, lát, hall és érzékel. Ezt mind nem bánta volna, mert gyűlölt testét akár a csatornába is zárhatná, hadd szedjék cafatokra a patkányok, csak azt bánta, hogy az agya emlékezett, a szíve pedig érzett.

Nem volt pénze, ennek ellenére minden nap minden órájában vedelt az elmúlt hetekben. Hol részegen fetrengő idegent zsebelt ki, hol piás csövest szabadított meg összekuporgatott aprójából megvásárolt töményétől.

Felejteni próbált. Azt mindenki tudja, hogy kellő mennyiségű alkohol simán segíthet a memóriatörlésben, csakhogy akármennyit ivott, sosem volt elég. Eleinte úgy érezte, sikeresen megindult lefelé a lejtőn, aztán gyanúsan hamar kijózanodott. Amikor rádöbbent, hogy az a kibaszott lény még ezt sem hagyja neki, hogy még ezzel az egy dologgal is uralkodik felette, káromkodva és üvöltözve zúzott mindent, ami a keze ügyébe került.

Mivel az alkohol egy idő után egyáltalán nem hatott az agyára, folyamatosan felszínre törtek az érzései. Az emlékek az erőszakról… Az emlékek Hedda megkínzott testéről… A lehetőség, hogy a lány minden pillanatban szenved, talán még most is… Kikészítette az idegeit.

Lassan rájött, hogy egyetlen út maradt csupán, amin járhat: el kellett takarítania a mocskát.

Az újra és újra szívébe nyilalló fájdalom arra késztette, hogy keressen gyógyírt, keressen megoldást, adjon magyarázatot, amivel legalább esélyt kaphat, hogy a lány meghallgassa. Nem kérhette, semmi joga nem volt hozzá, de remélhette.

Amióta Meliton nem tudott meghalni, talán tíz nap telhetett el, de csak tippelt. Ennyi időbe telt rávennie magát, hogy Hedda elé álljon. Aztán további háromba, mire rájött, hogyan érheti el, hogy legalább meghallgassa, még ha aztán örökre ki is adja az útját.

Meliton lélegzett, járt, látott, hallott és érzékelt.

Nagyot sóhajtva kanyarodott a Vadalmafa utca járdájára; a meleg, párás levegő ismerősen nehéz módon adta meg magát. Ólomnehéz lábakkal tette meg az utat a kovácsoltvas padok és a különböző gömbfák mellett. Látta az egyre közeledő négyemeletes épületet, és a sok embert, akik elözönlötték a nyáresti utcát, mivel végre elállt az eső. Hallotta a mit sem sejtő emberek beszédét, a kapunyitók halk zümmögését.

Pontosan érzékelte, mikor érkezett meg a Vadalmafa tizenkettőhöz.

Meliton zsebre dugott kézzel torpant meg, mint aki valamit otthon felejtett. Szerencsére senki sem ütközött belé hátulról, pedig simán megtörténhetett volna. Igazából nem foglalkozott senki mással maga körül. Felőle akár egy egész biciklis bandát is megakasztott volna a hátával, az sem érdekelte volna.

A lelkét és szívét mélybe rántó érzései minden másra érzéketlenné tették.

Fejét lehajtva fordult a bejárati kapu felé. Remegni kezdett, amikor meglátta a házszámot. Felsóhajtott, de nem fellélegzett. Nem a megnyugtató megkönnyebbülés érte el, hanem az a fajta levegővétel, amikor tudja: a következő alkalom sorsdöntő.

Csak egyetlen esélye lesz. Egyetlen alkalom, hogy bebizonyíthassa Hedda számára: nem hazudik. Bármire kész lett volna, hogy meghallgassa, bármit megtett vagy megígért volna neki, csak hadd magyarázhassa meg a történteket.

Gondolkodás nélkül nyúlt az éppen nyíló kapuért. Nem lépett be azonnal, előbb még hitetlenkedve káromkodott, hogy ekkora mázli már gyanús. Az égre tekintve mormolt el valamilyen imafélét, ami kívülről inkább hangozhatott nyugdíjas morgásnak, mégis remélte a segítséget. Nem mintha megérdemelné. Viszont nem is magáért könyörgött igazán, hanem Heddáért.

Átlépte a küszöböt. A lépcsőház hűvöse megcsapta a fülledt melegtől megizzadt mellkasát; minden szőrszála az égnek állt, amikor végigfutott rajta a hideg. Lehunyta a szemét, majd mélyet lélegzett. Valóban sorsfordítónak érezte.

Meliton eltökélten állt ki az igaza mellett, és erre eddig még nem igazán mutatott fel példát. De meg kellett tennie, meg kellett próbálnia. Túl sok embernek okozott fájdalmat, muszáj volt helyrehoznia. Amint újból érezte magában az erőt, meglépte az első lépcsőfokot.

Megvolt az eszköz, amivel hathatott Heddára. A kezében tartotta. Illetve, nem is a kezében.

A kezén.

***

Zuriel nem hitt a szemének.

– Meliton? – bukott ki belőle döbbenten.

Az alak nem szólt, csak felemelte a fejét. Abban a pillanatban felvillant a lámpa a lakásban. A fény megvilágította az arcát, így teljesen biztossá vált, hogy Meliton áll Hedda lakásának ajtajában. Zurielnek nem kellett megfordulnia, hogy tudja, Karion jött ki a konyhából, ő kapcsolta fel a lámpát, és fogadni mert volna a szőkeség arckifejezésére is.

Meliton arca egészen máshogyan festett, mint hetekkel ezelőtt. Sötét szeme fénytelenül ült sápadt arcában, és olyan karikák húzódtak alatta, hogy egy kisiskolás lányka vígan eljátszhatott volna velük, mint a hulahoppkarikákkal. Szája kicserepesedett, testtartása maga volt a két lábon járó szégyen és megalázkodás.

Nem tudom elhinni, hogy ő tette.

Zuriel csendre intette Kariont, mielőtt megszólalhatott volna. Így is durva este elé néztek, semmi szüksége nem volt egy túl hangos elszólásra. Nem tudhatták, hogy szegény Hedda hogyan reagálna a férfi jelenlétére. Karion mindvégig úgy gondolta, Meliton valamilyen módon áldozat lehet, nem pedig elkövető, és ha ezt be tudná bizonyítani, akkor Heddát is ki tudná rángatni a depresszió gyilkos mocsarából.

Mindannyian megkövülve álltak. Meliton kezével zsebének legmélyébe bújva, összegörnyedve nézett rájuk. Zuriel vállára Karion karja nehezedett; barátja szó nélkül, bizalomra ösztönző arccal kérte, hogy engedje be. Ennyi kellett, hogy Zuriel elszánja magát.

Teljes széltében kitárta az ajtót, és oldalra lépett. Meliton arcára jól láthatóan ült ki a keserédes remény, amikor felfogta, hogy éppen beinvitálják. Nem csak te nem tudod elhinni, barátom. Végül Meliton nagy nehezen megtette az első lépést. A többi látványosan könnyebben ment, és mire feleszméltek, már mindhárman a világos nappaliban álltak.

Hedda nappalijában.

Hála az égnek, hogy nincs itt Luna! Ha a kedvese most itt lenne, Meliton eleve be sem jöhetett volna, de ha mégis, az ő lángoló Lunája szó szerint felgyulladna dühében, hogy aztán ropogósra süsse barátjukat. És semmit sem tehetnének ellene.

– Hova tűntél? – kérdezte Zuriel határozottan.

Karion félve mosolygott, nyakát Hedda szobája felé nyújtogatta. Végső soron azt szerette volna, ha Meliton előkerül. Bizonyára azért hallgatott, mert valamikor esküt tett, hogy ha barátjuk megjelenik, többé nem szólal meg. Más magyarázatot nem talált Karion hallgatására.

– Próbáltam eltűnni, de nem ment – válaszolt Meliton rekedtes hangon, közben vizes, lelapult hajába túrt. Csak azután nézett fel, hogy kibökte ezt a pár szót.

A lila kanapé, a mozaikos dohányzóasztal, a kivizöld függöny és a megszámlálhatatlan plüss díszpárna között Meliton úgy festett, mint Wednesday Addams férfi változata a Disney-kunyhóban. Fekete póló, fekete nadrág, kopott, fekete bakancs. És a rózsaszín párna.

– Elmondanád, mi a francot csináltál vele? – vonta kérdőre Zuriel fojtott hangon, Hedda szobája felé mutatva. Meliton tekintete követte a vonalat. Fájó arckifejezéssel bámulta azt a bizonyos ajtót, szeme elvörösödött.

– Beszélhetnék vele? – kérdezte Meliton, hangja szinte remegett.

– Nincs abban az állapotban – jelentette ki Zuriel.

Ekkor Karion közelebb lépett.

– De talán jobban lehetne, ha…

– Nem tudhatjuk! – vágott Zuriel Karion dédelgetett javaslatába.

– Kérlek! – könyörgött Meliton.

– Már így is rácsesztem, mert Luna rohadtul zabos lesz rám! – csattant fel Zuriel. – Még ha be is engednélek hozzá, akkor sem hinném, hogy tudsz vele beszélni.

– Miért nem? – Meliton arca megrándult, tekintete félelemről árulkodott.

– Hogy miért nem? – kezdte Zuriel a felvilágosítást, majd ingerülten megismételte. – Hogy miért nem? Mondd meg te, Meliton, miért nem! Mit gondoltál? – lépett közelebb magasabb, erősebb, izmosabb barátjához, aki feleakkorára zsugorodott a szemében, mint korábban volt. – Nem tudom, mi a faszt műveltél vele, de valamit biztosan, mert szerencsétlen lány idegei a béka segge alatt vannak!

– Megerőszakoltam – mondta ki Meliton alig hallhatóan, azonban ez bőven elegendő volt Zuriel kiborulásához.

Gondolkodás nélkül lendítette meg a karját, és olyat húzott Meliton állkapcsába, hogy barátja nem bírt talpon maradni. A kanapé mellé esett, feje épphogy elkerülte az asztal sarkát. Zuriel rá akarta vetni magát, azonban Karion visszafogta.

– De nem én tettem! Nem én akartam! – védekezett hevesen.

– Miről beszélsz? – förmedt rá Zuriel, cseppet sem törődve a hangerővel.

– Bennem van! Ő kényszerített!

– Mi a faszról zagyválsz? – kiáltott megint, miközben lehámozta Karion szorítását a mellkasáról. A szőkeség csak azért engedte el, mert Zuriel jelezte, hogy nem akar újra támadni. Hátrált egy lépést, Meliton felállt, Karion pedig úgy helyezkedett, hogy bármikor kettőjük közé ugorhasson, ha szükséges.

– Nem én akartam – ismételte el tagoltan Meliton a védőbeszédét, és mintha ez a három szó valamiféle kicseszett varázsige lett volna, a hálószoba ajtaja kinyílt.

Először Meliton arcán jelent meg, aztán Karionén, majd amikor Zuriel megfordult, akkor már az övén is. Ott volt az a milliókat érő ábrázat, ami megmutatta, milyen érzés csoda szemtanújának lenni.

***

Hedda megint Melitonnal álmodott.

Ahogy az elmúlt… fogalma sincs, mióta. Talán órák, talán napok teltek el, de akár hetek is lehettek, nem tudta. Mintha egyetlen éber pillanata sem lett volna, folyton csak álmodott.

Álmában evett néha, amikor valaki beletette a szájába az ételt. Néhányszor zuhanyozott, közben Luna végig mellette állt. Álmában zenét hallgattak, olyankor barátnője sokszor elsírta magát. Hedda meg akarta vigasztalni, de nem tudta. Hiszen aludt.

Hedda éppen Melitonnal álmodott.

Olyan közelről hallotta a hangját, mintha a lakásában lenne. Szívesen odamenne hozzá. Egészen közel lépne az arcához, nagy testéhez, beszívná kellemes illatát… aztán jól tökön rúgná, és miután felkelt, újra megtenné. Addig rúgná, amíg a golyói visítva ugranának ki a farka alól, hogy inkább önkéntes száműzetésbe vonuljanak.

Megérdemelné.

Ezúttal azonban valami megváltozott. A hangok tisztábbak voltak, nem tűntek másvilágról érkezőnek, és az ágyát hidegnek érezte. Az meg hogyan lehet? Eddig mindig olyan meleg volt, hogy szívesen képzelte magát egy egzotikus sziget tengerparti lakosztályába. Most viszont…

… ez a valóság?

Hedda ijedten ült fel, levegő után kapva. Felfogta, hogy egyáltalán nem álmodik, pedig egészen eddig azt hitte. Ébren volt. Most végre… felébredt.

Teljes sötétség vette körül, ekkor már abban sem volt biztos, hogy a saját ágyában fekszik egyáltalán. Kinyúlt a megszokott irányba, és felkapcsolta a kislámpáját. Jó jelként értékelte, hogy ott találta, ahol lenni szokott.

A fény gyenge volt, Hedda szemébe mégis fájdalom hasított. Összeszorította őket, kezével még az arcát is eltakarta. Lassan engedte be a világosságot újra.

A szobájában rend és friss illat vette körül, mégis olyan érzése támadt, mintha hetek óta nem lakott volna itthon. Gyanú ébredt a tudatában, hogy amiket álmodott, nem biztos, hogy valóban álmok voltak. Ekkor már azt sem tudta, mi hívta életre az elméjét, ám ekkor…

Felkapta a fejét, amikor dühös kiabálás szűrődött át az ajtón keresztül. Férfiak hangoskodnak az ő lakásában? Mi a fene? Zuriel hangját simán beazonosította, aztán Karion is megszólalt.

Amikor furcsán elnehezült lábait lecsúsztatta az ágyáról, odakint valamin mindannyian felhördültek. Egyre kíváncsibb lett, mi történhet odakint. Pár másodperc alatt átmozgatta a lábait, felvette az ágya végén kiterített fehér szaténköntöst, aztán az ajtóhoz lépkedett. A kilincsre tette a kezét, de ekkor hirtelen odafagyott.

Az a hang… Tényleg hallja? Vagy képzelődik? Mélyen zengő férfihang… Meliton… Tényleg Meliton hangját hallja?

Hedda előtt megjelentek a mélyen eltemetett emlékképek. Meliton megmentette… Meliton elárulta… Meliton megerőszakolta… Keze remegett, amikor lenyomta az íves kilincset, de ki akart menni.

A szemébe akart nézni.

Fogalma sem volt, mikor hagyta el legutóbb a szobát, most mégis olyan könnyedén megtette, mintha csak ledőlt volna aludni néhány órára. Mire feleszmélt, odakint mindenki elnémult. Amikor kidugta a fejét és meglátta őket, már tudta, hogy miért; tátott szájjal nehéz beszélni. Elnyúlt arcok, nagy szemek. Zuriel, Karion és… Meliton.

Hedda nem mozdult a küszöbről. Hevesen dobogó szívvel gyökerezett földbe a lába, érzelmeit elképedt félelem uralta. Ahogy pedig elnézte Meliton arcát, legszívesebben pofon vágta volna már csak azért is, hogy ne merészeljen ugyanúgy nézni rá. Elveszetten, rettegve.

– Hedda – suttogta Meliton.

Szent egek! Hát tényleg itt van! Hedda érezte, hogy mindjárt kiesik a szeme. Nem is bánta volna, hiszen megint égni kezdett.

– Hedda! El kell…

– Hogy mertél idejönni? – szűrte a fogai között, miközben felemelt kezével állította meg Meliton közeledését. Igaz, hogy a férfi mindössze egyet lépett előre, de így is sokkal közelebb állt hozzá, mint szerette volna.

– Nem tehettem mást – felelte Meliton fejét lehajtva, de aztán Heddára nézett. – Tudtam, hogy szenvedsz, ezért…

– Ezért idejöttél, látom – markolta meg a köntöst a nyakánál, majd felszegett fejjel kérdezte: – És most? Bocsánatot akarsz kérni?

– El akarom mondani…

– Nem érdekel! – kiáltotta Hedda. Eljött az ideje, hogy ő legyen a keményebb. – Kurvára nem akarom hallani, mi vett rá, hogy ezt tedd velem!

– De ha meghall…

– Nincs szükségem a szavaidra! – Hedda könnyei záporoztak, látása elhomályosult. – A tetteid beszéltek.

A bensőjében lappangó fájdalom előtört és olyan erővel szorította a szívét, hogy át kellett karolnia a mellkasát, különben úgy érezte, szétesik. A falnak dőlt, hogy talpon bírjon maradni.

Érezte, hogy megvan a szíve, méghozzá ott, ahol lennie kell.

Csupán darabokra hullott.

***

Meliton hiába akarta elmondani az igazságot, Hedda egyszerűen nem hallgatta meg.

Az ő szerelme, akit bántott, aki azt hiszi, elárulta, kihasználta, aztán elhajította őt, alig néhány méterre szenvedett tőle.

– Ez is reakció – szólalt meg halkan Karion. Meliton nem értette, mire céloz, és ez minden bizonnyal az arcán is látszott. Talán ezért fűzte hozzá régen látott barátja: – Már két hete csak vegetál.

Karion Heddához lépett, majd átölelte. Hedda pedig hagyta. Melitonban kavarogni kezdtek az érzelmek, amikor látta, hogy a barátja vigasztalja azt a nőt, akit ő szeret, aki érte kiáltott, amikor a birtokon bajba került. Csakhogy be kellett látnia, amíg ő hetekre eltűnt, Heddának segítségre volt szüksége. Amit nyilvánvalóan mástól kapott meg.

Hirtelen Zuriel arca jelent meg előtte, tekintete szúrós volt, hangja komoly.

– Ha tényleg van magyarázatod, akkor azt ajánlom, sürgősen add elő! – közölte, majd hátat fordított Melitonnak, és ő is Heddához ment.

Tudta, hogy most jött el az idő.

A bal csuklóján virító kristálykarkötőre nézett, amit teljes szívével, lelkével és minden sejtjével gyűlölt. Másik kezével lassan hátranyúlt, majd elővette a zsebében rejtegetett, matt fekete, furcsa szimbólumokkal gravírozott pillangókést. Határozott mozdulattal kinyitotta.

Barátaira nézett, de egyikük sem figyelt rá. Döngő léptekkel indult el feléjük; nem rejtegette a kést. Közeledtére Zuriel figyelt fel elsőként, ijedt tekintettel tátotta el a száját. Mielőtt megszólalhatott volna, Meliton térdre rogyott Hedda előtt, és a kés pengéjét a gyöngyök közé igazította.

Hedda végre ránézett. Rémült tekintettel mérte fel Meliton arcát, aztán a csuklóját.

– Ha nem akarsz meghallgatni, figyelj a tettemre! – Ezzel Meliton megkísérelte a lehetetlent.

A pengét akkora erővel rántotta meg, ahogy csak bírta. Cseppet sem lepődött meg, amikor a karkötő továbbra is épen maradt, ugyanakkor alkarjának belsején mély vágás jelent meg. Nem magamnak bizonyítok!

Hedda sikoltva kapta kezét a szája elé, Karion és Zuriel szentségelve sziszegtek, miközben védelmezve közrefogták a lányt. Meliton hangosan felnyögött, szemét és állkapcsát szorosan összezárta. Vére végigfolyt nyitott tenyerén, ujjai végéről a világos padlóra csöpögött. Hagyta, hogy a penge kicsússzon a kezéből. Remélte, hogy kiontott vére megint megtisztítja egy időre semmirekellő szívét, ezáltal közelebb kerülhet a távolba vesző megváltás kapujához.

– Mi a fasz? – sápadt el Zuriel döbbenten.

– De hát… Láttam, hogy te – akadt ki Karion.

– Tudom – felelte Meliton fojtott hangon, felnézve rájuk.

Heddát láthatóan felzaklatta, ami történt; arcán váratlan elképedés jelent meg. Tekintetét Meliton vérző karja és arca között váltogatta. Ahogy Meliton várta, a lányban végre háttérbe szorult a düh és a félelem keveréke.

– A karkötő, Hedda. Emlékszel még, hogy nem bírtam levenni? – Hedda zavartan bólintott, Meliton folytatta. – Hordozók. Erre is emlékszel?

– Igen – suttogta a lány olyannyira elhaló hangon, mintha csak tátogott volna.

Meliton jól tudta, hogy Hedda egy pillanatra sem feledkezett meg a „hordozók” kérdéséről, hiszen neki is szép gyűjteménye volt kristályokból. Csakhogy amíg Melitonnak egy levehetetlen, ónixból és a tizenkét mesterkristályból álló karkötő jutott, addig Heddának egyenként adagolta az őket kínzó isten.

– Amikor a szobádban voltunk, csak mi ketten – nézett Meliton mélyen Hedda szemébe, tekintetével igyekezett magához ragadni a lány teljes figyelmét, mert azt akarta, hogy hallja és értse, amit mond neki, hogy átélt érzéseit visszahozhassa –, azt mondtam neked, félek a szerepemtől. Igaz?

– Igen – felelte Hedda, gondolataiba veszve. Arcvonásai mintha meglágyultak volna.

– Hát ez volt az én… szerepem.

„Szerepem”. Az én szerepem. Meliton úgy hangsúlyozta, hogy benne legyen a magyarázat is. Csakhogy tanult már a korábbi hibákból: nem feltételez semmit sem, inkább kétszer is elmondja a gondolatait. Még ha a puszta emlék is korbácsként sújtja a szívét.

– Ami történt… – Meliton keserű sóhajjal helyezte jobb kezét a szívére – nem én tettem. Az én testem volt, de nem az elmém – mutatott a halántékára. – Sosem bántanálak téged.

Végtelen percek teltek el, mire valaki megmozdult. Hedda lassan kiegyenesedett a görnyedt testtartásból, Karion és Zuriel ekkor leváltak róla, mivel egészen addig ölelték. Hálószobájának ajtaja előtt állva mereven bámulta Melitont; hol vérző, karkötős kezét, hol az arcát. Jól láthatón igyekezett felfogni a hallottakat, és latolgatta annak lehetőségét, hogy az igazat hallotta vagy sem.

Meliton várta, hogy a lány megszólaljon. Kérdezzen tőle, szidja, vagy bármit, csak beszéljen. Ha nem szól, az rossz jel. Nem akarta hagyni, hogy a lány újra bezárkózzon. Mivel a pengés mutatványával bírta ezelőtt is kommunikációra, úgy döntött, megint megteszi. Ha kell, minden csepp vérét felhasználja, csak bizonyíthasson.

Magához vette a térdei előtt heverő véres pillangókést, és újra a gyöngyök alá tartotta. Felnézett a nőre, a szerelmére, hogy ő is tudja, bármire képes lenne érte. Nagy levegőt véve megfeszítette az izmait, lehunyta a szemét, és felkészült, hogy a következő pillanatban…

– Ne! – kiáltotta Hedda. – Ne tedd!

Nem hitt az érzékeinek, amikor egy pillanatra Hedda kezét érezte az arcán és a karján. Hozzám ért? Olyan közel volt hozzá, hogy az a finom vaníliaillat, ami mindig körbelengte, Meliton agyába robbant. Hozzám ért! De mire a csodálkozástól kinyitotta a szemét, a lány eltűnt előle.

Meghökkenve nézett fel az előtte megkövült Zurielre és Karionra, akik szintén hökkent ábrázattal álltak. Mindketten a távolba meredtek. Amikor Meliton megfordult, a nappalijában fényes, fehér köntösben fel-alá járkáló Heddát látta.

Eddig csak a nőt látta, az ő vörösét, azonban most, hogy kicsit jobban megfigyelhette, újult erővel támadt amúgy is mindent felperzselő lelkiismerete. Hedda jól láthatóan sokat fogyott, haja kócos volt, de a színe változatlanul tündérvörös. Bőre sápadtabb, mint eddig bármikor, arca megviselt. Meliton szíve elfacsarodott a tudattól, hogy közvetve ő a hibás.

Meliton továbbra is a földön térdelt. Karján a mély seb már nem vérzett, gyors gyógyulása máris megkezdődött. Viszont a bőre és előtte a padló jócskán maszatos, foltos volt.

Zuriel eltűnt a konyhában, majd hamarosan megjelent, és egy tiszta, nedves konyharuhát nyomott a kezébe. Elvette, megköszönte, majd karját tisztítva figyelte, ahogy barátja feltörli a vérét a földről. Mindannyian hallgattak, még Karion sem sütött el egyetlen könnyed megjegyzést sem.

Meliton felállt, majd a falnak támaszkodva lecövekelt. Nem akarta elcseszni a béke illúzióját, ezért nem közeledett Heddához. Várt. Várta, hogy a lány beszéljen hozzá, hogy káromkodjon vagy küldje el melegebb éghajlatra, de attól már legalább nem félt, hogy halálosan gyűlölné. Gyakorlatilag Melitonra vetette magát, hogy megakadályozza a második vágást.

Azért ez csak jelent valamit, igaz?

Bár nem ment közelebb Heddához, tekintetét nem bírta levenni róla. Hiányzott neki, szerette őt, és tudta, mennyire kikészülhetett miatta. Amikor Hedda abbahagyta az ide-oda mászkálást, hátat fordítva felsóhajtott, mintha az erkélye előtt lógó kivizöld függönyhöz imádkozna, majd leült a lila kanapéra. Előbb Melitonra nézett, aztán újra maga elé, majd végre megszólalt:

– Teljesen önmagadnak tűntél. – Hangja kásás volt a sírástól.

– Mert átvert – felelte Meliton nyomottan. – Arra kértem, segítsen megmenteni téged.

– Ki? – ráncolta a homlokát Hedda.

– Aki irányít minket.

– És mégis hogyan beszéltél vele? – kérdezte a lány zavartan. Szemöldökét összevonta, megmarkolta a saját vállát.

Melitonnak ismét be kellett vallania egy súlyos titkát. Utálta az egészet, magát pedig határtalanul gyűlölte. Bárcsak időben elmondtam volna az igazat!

– Én… régóta éreztem, hogy valami nincs rendben velem. – Meliton nem vette magára, hogy Karion feltűnően megköszörülte a torkát. Bármit megérdemelt, amivel viszonozhatták az egész életében, de főleg az elmúlt hetekben okozott szörnyűségeket. – Úgy éreztem, mintha mindig lenne bennem vagy körülöttem valami, aminek köze van a gondunkhoz. Miután megtudtam, hogy korábban mi történt veled, egyre biztosabban éreztem. Csakhogy ezzel egyidőben kellett megküzdenem a múltammal és a tetteimmel veletek szemben, ráadásul még Lizander is ott lihegett a nyakamban.

– Szóval a mi hibánk, hogy hazudtál nekünk? – vonta kérdőre megvetően Hedda. A fiúk hallgattak.

– Nem azt akarom előadni, hogy a körülmények áldozata lettem – emelte meg hangját Meliton, de azonnal vissza is vette. – Csakhogy éppen azért harcoltam, hogy Zuriel és Karion elfogadjanak, hogy Luna ne égessen el élve, de legfőképpen azért, hogy… lehessen esélyem nálad. Veled, Hedda – vallotta meg érzéseit egyenesen a türkiz szempárba. – Rettegtem, hogy miután elmondom nektek a megérzésemet, egy pillanatra sem lennél hajlandó velem maradni. Nemhogy… – Meliton nem mondta ki, de fejével Hedda szobája felé bólintott.

Hedda nagyot nyelt, de nem fordította el a tekintetét. A lakás két messzi pontján voltak egymástól, Meliton viszont mintha milliméterről milliméterre közeledett volna ismét a lányhoz. Visszafogottan mert örülni az esélynek, amit a következő kijelentés foglalt magában.

– A gondolatmenet kedvéért felteszem, hogy hiszek neked, vagyis hogy nem a saját akaratodból… bántottál engem – hajtotta le a fejét Hedda, hangja megremegett.

– Ez az igazság, én…

– Tegyük fel! – emelte fel a hangját, Melitonba fojtva a mondandóját. Meliton inkább befogta a száját és hagyta, hogy a lány a saját módján járja végig a gondolatait. – Azon az estén miért és hogyan beszéltél vele?

– Megtaláltam a mobilodat, miközben átkutattam utánad a parkot. Egy szemtanútól megtudtam a galériánál, hogy Lizander rabolt el. Zuriellel és Lunával felkerestük azt a lányt, akitől korábban a címét is megszereztük, hátha tud egy búvóhelyről, mivel a lakását már jóval azelőtt elhagyta. Ekkor tudatosult bennem, hogy nélküle túl késő lenne. Zuriel és Luna a birtokra siettek, hogy a családja segítségével megpróbáljanak megtalálni. Én hazamentem.

– Haza? – döbbent meg Hedda.

– Igen, haza – bólintott határozottan Meliton. Látva a lány kíváncsiságát és nyitottságát, egyre elszántabban mesélt. – Valahogyan éreztem, mit kell tennem, ezért addig szólongattam, amíg tényleg megjelent. – Meliton előtt elevenen éledtek fel az emlékképek: vigyorgó tükörképe, ahogy a fejéről lenyúzza a saját bőrét, aztán a füstként lebegő, alaktalan lény a tükör túloldalán.

– Mit láttál? – tudakolta Hedda kikerekedett szemmel.

– Füstszerű alakban jelent meg – kezdett bele Meliton, szemeit meresztve a pergő emlékektől. – A fejemben hallottam a hangját. Kértem, hogy segítsen megtalálni téged. Rá akartam vezetni az életben maradásod fontosságára, és úgy tűnt, hajlandó segíteni… egy feltétellel.

– Milyen feltétellel?

– Fel kellett fednem előtted, hogy én vagyok az – hangsúlyozta, bár sejtette, hogy ennyi közel sem lesz elég. Karion és Zuriel továbbra is döbbenten hegyezték a fülüket.

– Hogy érted, hogy „te vagy az”? Mármint, aki kiszabadít, és aki a raktárban…?

– Nem… csak… az – nyögte fájón Meliton. Hunyorgott, mintha a szemébe ment volna valami.

– Hanem? – rázta a fejét Hedda, de hogy vajon azért, mert összezavarodott, vagy azért, mert nem akarta látni az egyre élesedő képet, azt nem tudni.

– Hanem az is, aki eddig… megtette. Az a férfi, aki többször is megerőszakolt.

Meliton Hedda szemébe nézve mondta ki a mázsás igazságot. Semmit sem volt hajlandó titkolni a lány előtt; minden egyes rohadt pillanatot megbánt már, amikor valaha eltussolta a mindenkire kiható megérzéseit.

Az igazság felszabadít, még ha mindent elveszítünk is cserébe.

Melitonnak eddig fogalma sem volt, hogy ez mennyire igaz. Tudta, hogy borzasztóan nehéz út áll előttük, de amit abban a pillanatban érzett, ahogy kimondta a legundorítóbb titkot… Addig csak azt hitte, tudja, mi az a megkönnyebbülés. Hirtelen olyan könnyűnek érezte a mellkasát, hogy még arra is megesküdött volna, hallotta, amint az egész Északi-középhegység omlik le a szívéről.

– A csuklyás? – rémült meg Hedda jól láthatóan, de nem mozdult.

– Igen – erősítette meg szégyenkezve Meliton.

– Bazdmeg! – hűlt el Zuriel, és Karion is valami hasonlót mondhatott, amikor a konyhában a székekre rogytak.

– A sikátor… A taxi és a… a lakásom? – Hedda tekintete ide-oda járt, mintha az átélt erőszakos aktusok emlékkönyvében lapozgatna. – Mindegyik alkalommal te tetted?

– A lény használta a testemet – védekezett Meliton higgadtan, kezét a mellkasára tette. – De nem tudtam róla. Olyankor órákig nem voltam magamnál.

– Úgy érted, nem tudtad, mit teszel velem?

– Persze, hogy nem tudtam! – emelte meg a hangját a vad gondolatra. Biztosan nem hallgatott volna, ha teljes bizonyossággal tud a szörnyűségekről.

– És a legutóbb? A raktárban? Akkor miért tudtad, mi történik? – vonta össze a szemöldökét Hedda.

– Mert hagyta – intett a fejével maga mellé, mintha ott állna a titokzatos istenség.

– Hagyta? – lepődött meg a lány. – De miért?

– Azt hittem, miattad. Hogy megmutassa, tényleg megment. De utólag már… – csuklott el Meliton hangja a felidézett borzongástól. – Amikor nem szabadított ki azonnal, rossz érzésem támadt. Aztán hozzád ért… – Be kellett hunynia a szemét, hogy megszakítsa a megjelenő képsorokat.

– Láttál? – kérdezte Hedda alig hallhatóan.

– Mindent – válaszolta Meliton egyenesen Hedda szemébe. Ennél jobban már nem bírt kitárulkozni, és csak remélhette, hogy a lánynak ez elegendő lesz. Ingerülten folytatta: – Próbáltam küzdeni ellene. Ordítottam, könyörögtem a fejemben, de a testem egyszerűen nem hallgatott rám.

Meliton nem szégyellte az arcán lefolyó könnyeit. Éppen elég más okból kellett szégyenkeznie, ezek viszont az őszinteség és a megbánás jelei voltak. Hedda arcán is könnyek jelentek meg.

– Hogyan bízhatnék meg benned? – kérdezte a lány remegve.

– Mondhatnám, hogy becsületszavamat adom, de enyhén szólva sem vagyok a becsület mintaképe – kezdte Meliton a gondolatát. – Kérlelhetnélek, hogy higgy nekem, de sokszor hazudtam már életemben, és hiába esküdnék bármire, a szót már annyiszor hajítottam a semmibe, hogy hitványabb a kanapémnál – zárta akaratlanul egy oda nem illő, vicces hasonlattal. Amikor leesett neki, hogy hülyét csinált magából, frusztráltan szívta be a levegőt.

Hedda feszülten sóhajtott, tekintetét Melitonon felejtette. Fészkelődött, láthatóan kavarogtak benne a gondolatok. Végül alig észrevehetően megrázta a fejét, mielőtt feltette volna a jogos kérdést:

– Akkor mi marad?

Jó kérdés – gondolta Meliton. Mije van, amit felajánlhat a szerelmének, hogy újra megbízzon benne? Be kell látnia: nem sok mindent tett még a lányért, ami hős lovagként hitelt adhatna a szavainak.

Melitonnak semmi sem számított az életében. Nem érdekelte a lakása, sem a pénz, amit a cukros és lisztes zacskók aljában rejtegetett. A ruháit, az öltönyét és a karóráit mind kihajítaná, lelocsolná benzinnel, aztán szemrebbenés nélkül gyújtaná fel, hiszen ezeket abból a pénzből vásárolta, amit még valamikor, a talán-soha-meg-sem-történt múltban a lény adott neki, hogy azt a rohadt borítékot elvigye a Láncolat Irodaházba.

Viszont éppen ezen tettének köszönheti, hogy meglátta Heddát, az ő vörösét, aki elképzelhetetlen hatással volt a létezésére. Amióta meglátta, felhagyott minden ocsmány szokásával, barátokra talált, és visszaszerezte a szívét. Meliton az életét köszönhette Heddának.

Ekkor tudatosult benne, mije maradt.

– Az életem – mondta ki az eredményt.

– Hogy mi? – hökkent meg Hedda.

– Felajánlom neked az életem – lökte el magát a faltól, majd Heddához indult.

A lány továbbra sem mozdult, de a konyhából kitolódó székek hangja hallatszott. Zuriel és Karion nyilván felpattantak, hogy Melitont visszatartsák és Heddát védelmezzék, ha szükséges. El ne felejtse majd megköszönni nekik.

Amikor Hedda felfogta, hogy Meliton nem áll meg valahol félúton, felállt, de nem hátrált. Ennek Meliton örült, bár nem tette szóvá. Továbbra is ő volt az, akinek be kellett fognia, és megalázkodva könyörögnie. Éppen ezért tette, amit tett, még ha csak félig is értette, miért éppen így. Mivel alaposan megtanulta a leckét, engedelmeskedett a megérzésének.

Közvetlenül Hedda előtt állt meg, majd féltérdre ereszkedett. Tekintetét a döbbent lányéba fúrta, hogy a szemébe mondhassa a bensőjéből kikívánkozó fogadalmat.

– Én, Meliton Fluranach-Beatha, esküszöm neked, Hedda Aon, hogy soha többé nem hazudok, hogy mindentől megvédelek, amitől csak tudlak, és ha szükséges, ezt a saját életem árán teszem. Az életem mostantól a tiéd – hajtotta le fejét végezetül.

Meliton még soha életében nem érezte azt a hitet, elszántságot és meggyőződést, amivel átitatva kimondta a szavakat. Esküje valósággal égette a testét, mintha minden egyes sejtjébe ebben a pillanatban nyomták volna bele a billogot.

Aztán megérezte a fejére simuló tenyeret. Hedda megérintette őt, amivel elfogadta a szavait, elfogadta ígéretét. Ettől minden porcikáját földöntúli boldogság szállta meg. Tudta, hogy ezzel közel sincs minden rendben; nehéz út áll előttük, mire újra megbízna benne a lány.