Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Előszó

ANATOLE FRANCE

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Georg Brandes

ANATOLE FRANCE

fordította:
Halász Gyula

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-280-7 EPUB

ISBN 978-963-559-281-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Anatole France

első kiadás: 1908

a borító Anatole France (1844 – 1924) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó

Brandesnek, a nagy dán kritikusnak itt következő tanulmánya elé nem azért vetem e rövid bevezetést, mert Anatole France-ról adott képe hézagos, hanem azért, hogy kielégítsem azoknak az olvasóknak érdeklődését is, akik jobban megértik egy szellem fejlődését, ha élete főbb mozzanatainak jelzőtábláit leűzzük fejlődése mentén.

Brandes tanulmánya nem hézagos, bár a dolog természeténél fogva nem szól a Pingvinek szigeté-ről, a Fehér kövön-ről, a Pártütő angyalok-ról s az Istenek szomjaznak-ról, amelyek Brandes művének megjelenése után láttak napvilágot. Anélkül, hogy meg akarnák állapítani értéküket - bár nem hallgathatom el, hogy a Sur la pierre blanche kivételével e regények szerény ítéletem szerint a hanyatlás termékei, mert a pártember véleményei előtt a háttérbe hanyatlik bennük a művész.

- Anatole France ez utóbbi művei nem mutatnak semmi olyast, ami új vonást adhatna a Brandes megrajzolta képhez.

Anatole - François Thibault-nak élete, aki Párizsban a quai Malaquais 19. számú házában született 1844-ben, - ma az Ecole des Beaux-Arts épülete áll a lebontott ház helyén - sokáig volt a föld gyomrában ismeretlenül tova csobogó patakhoz hasonló.

Anjouból származó apjának, akit pere France néven ismert a könyvbarátok világa, a quai Voltaire 9. számú házában volt könyvesboltja.

Ebben a holtban szerette meg a könyvet, a nyomtatott sorokba temetett múltat a kis fiú, akinek vallásos, szelíd kedélyű édesanyja szép legendákat szokott volt olvasgatni a békés, meleg, polgári otthon kandallója előtt.

Szórakozott diák volt, akit jobban érdekeltek a görög Antológia költői, mint az erkölcs-orvosi verses recepteket író Horatius.

A College Stanislas padjait elhagyván sokáig élte az édes-bús magányban könyveket forgató, elvonult komoly fiatalember életét, amelyről egyik legszebb versét írta.

Az irodalomba a Parnasse kapuján át lépett 1866-ban. Egyelőre még mint hallgató, szerény, „vers-író”-inas, akinek szabad volt a Lemerre-nél tartott viharos megbeszéléseken jelen lenni, de akitől verset a Parnasse Contemporain-nek csak második kötete (1871) hozott.

Már előbb, 1867-ben jelent meg két politikai mellékízű költeménye a Gazette rimée-ben. Szerencsés és szerencsétlen vállalkozás! III. Napóleon szemfüles rendőrsége e két vers miatt feltűnés nélkül elnyomja a lapot a két szatírát közlő hatodik számmal; ebben a társaságban ismeri meg Verlaine-t (a Lys rouge Chouletle-jét és Gestast).

1868-ban közreadja Alfred de Vignyről írt tanulmányát.

1873-ban megjelenik a minden francia prózaíróra, úgy látszik, kötelező első verseskötet: a Poèmes dorés.

Közben a jó szemű Lemerre, látván, hogy e nagy tudású és szerény igényű ifjú írónak jó hasznát veheti, lektorrá teszi kiadóvállalatánál, amelynek szolgálatában pompás előszavakat ír Racine, Molière, La Fontaine műveihez, a Diable boiteux-höz és Paul et Virginie-hez.

Jó munkás, de nem eléggé hithű parnasszista! Leconte de Lisle, az „elefánt-pásztor” nem is szereti valami nagyon.

A lektorság - a kiadandó kéziratok megbírálása - több ellenséget, mint frankot szerzett neki, ezért örömmel ment át 1874-ben a szenátus könyvtárához hivatalnoknak, ahol főnöke, Leconte de Lisle, olyan alacsonyrendű írnoki munkát bízott rá haragból, hogy kénytelen volt leköszönni.

Visszavonul hát a „könyvek városá”-ba, ahol a tudomány időgépére ül s visszaröpül vele a múltba, amelyet a költő elmerengésével s a mindenen túljutott szkeptikus mosolyával néz; ahonnan körültekint a ma zajgásán, amelyben furcsa tragikumot és könnyfakasztó komikumot lát; ahova visszatolakszik szemlélődő gyermeksége sok álma, megfigyelése; s ahol megteremti korunknak tán egyetlen új regényhős-típusát, az önző, de felebarátja iránt elnéző szelídséggel viseltető tudós alakját, Sylvestre Bonnard-t, a Tudományos Akadémia tagját, akinek bűnéről írja 1881-ben azt a regényét, amely végre figyelmet kelt iránta.

1886-tól 1891-ig a Temps kritikusa; enemű műveit a Vie litteraire sorozatban adja közre könyvalakban.

1897. december 25-én foglalja el székét a Francia Akadémiában.

Arisztokrata író, szocialista népszónok. Lakása csöngője egy firenzei ó-bronzdarab; papírnyomója egy parányi torzó; szürke hálókabátban, fején vörös selyemsapkában ül íróasztala mellett…

Az élet csakugyan mosolyogni való összevisszaság, amelybe rendet csak az elmelegedett visszaemlékezés, a bölcs kétely s a zengő szó hoz.

Laczkó Géza

ANATOLE FRANCE

Igazi író azon ismerszik meg, hogy bár csak egyetlen lapjára nyissunk is rá, bizonyosan rábukkanunk legalább egy olyan mondatra, avagy fordulatra, amelyet csakis ő írhatott.

Lássuk például ezt a mondatot: „Ha hihetünk ennek a jámbor lelkiatyának, egyikünk se kerülheti el az isteni jóságot és mindannyian a Paradicsomba jutunk - ha mindjárt nincs is Paradicsom, ami fölöttébb valószínű.”

Ez a mondat Renan-ról szól s Renan valamelyik tanítványától kell származnia, aki szabadabb mókacsináló mesterénél.

Avagy nézzük ezt: „Négy férfinak volt az özvegye - rettenetes nőszemély, akiről mindent föltehetünk, kivéve, hogy valaha is szeretett, amiért is tiszteletnek és becsületnek örvendett.” - Csak egy ember van, aki ezt írhatta. Enyelgőn mutat rá, hogy a társadalom mindent megbocsát a nőnek, csak a szenvedélyt nem; megfigyelését amúgy odavetőleg adja tudtul az olvasónak, mintegy mellesleg érintve.

Vagy ez a mondat: „Nem kell szeretnünk a Természetet, a Természet nem szeretetreméltó; gyűlölnünk sem kell, arra nem szolgált rá. A Természet minden. Súlyos teher, mindennek lenni. Agyonnyom és gyámoltalanná tesz.”

Egy ember van csak, aki a Természetet a teremtményeivel szemben való közömbösségéért azzal a fordulattal mentegesse: Súlyos teher ám, mindennek lenni.

Olvassuk el a következő mondást: „Gondolkodni: igazi csapás, az isten óvjon meg tőle fiam, mint ahogy megóvta legnagyobb szentjeit, meg azokat a szellemeket, akiket különös gyöngédséggel szeretett és az örök üdvösségre kijelölt.”