Rita Falk

GŐZGOMBÓC BLUES

Magistra Könyvkiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Dampfnudelblues

Copyright © 2011 dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG,
Munich/ Germany

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2016

2. magyar kiadás

Kiadta a Magistra Könyvkiadó 2023-ban

Felelős kiadó: a Kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Coverdesign © dtv

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-35-6

1. fejezet

DÖGÖLJ MEG, TE DISZNÓ!

Ez a felirat díszeleg Höpfl igazgató házának falán. Bosszantó ügy, méghozzá nem is csak az igazgató számára. Ugyanis e miatt a felirat miatt cseng nálam hétfő hajnalban a telefon, méghozzá a szolgálati. Még a reggelinek sem láttam neki. Rosszul kezdődik a hét.

Ez a Höpfl a közeli szakközépiskola igazgatója, a falu szélén lakik, és ragaszkodik hozzá, hogy most azonnal menjek ki hozzá.

Azonnal.

Sajnos vitathatatlanul én vagyok kis falunkban az egyetlen, aki ilyesfajta hatósági intézkedésre rendeltetett, ezért aztán igyekszem is szinte azonnal elindulni. Még a rendes reggelit is kihagyom, beérem a szalonnás tojással és a két lekváros zsemlével, amit Nagyi elém tesz, de a gyümölcsös túrókrémre már nem jut idő.

– És a túróval mi lesz? – ordít utánam Nagyi, amikor már az ajtóban állok. Szegénykém már évek óta nem hall, ezért csak rámutatok az órára, aztán a fegyveremre, és ebből meg is érti, mi a helyzet.

Amikor a szolgálati autóval felérek a Höpfl háza melletti dombra, már látom is a feliratot. Jó nagy betűkkel festették fel, messziről is jól kivehető.

DÖGÖLJ MEG, TE DISZNÓ!

Hatalmas betűkkel, élénkpiros festékkel, a festék néhány helyen lefolyt, így most úgy fest, mint legördülő könnyek egy pufók arcon.

Höpfl futva jön elém, és már messziről mutogat a feliratra, mintha magamtól sosem találnám meg.

– Ezt nézze meg, Eberhofer, ezt nézze meg!

Verítékben fürdik és nagyon ideges, a feje meg olyan vörös, hogy a teste más részeiben valószínűleg egy cseppnyi vér sem maradt. A fején keresztbe fésült hosszú hajszálak a koponyájához tapadnak az izzadtságtól.

Ettől eltekintve azonban teljesen rendben van a megjelenése. Tip-top, mint mindig. Rendes ing, rendes nadrág, rendes cipő. Kár, hogy a nagy verítékezés tönkreteszi az összképet. Lagerfeldbe is öltözhetsz tetőtől talpig, ha úgy izzadsz, mint egy disznó, az eredmény jó nagy nulla lesz.

A nadrágzsebéből előkotor egy maréknyi tablettát és lehajítja a torkán. Rutinos fejmozdulattal, egy korty víz nélkül magába önti az egészet.

– Baldrián – mormolja, aztán újra benyúl a zsebébe, kikotor még néhány tablettát és odatartja az orrom elé. Izzadtságtól bűzlenek.

– Mit akarnak ezek tőlem? – nyögi, miközben előhalász egy zsebkendőt is, és megtörölgeti vele az arcát.

– Kikre gondol pontosan? – kérdezem.

– Honnan tudjam? Azokra, akik ezt írták!

– Talán nem is magának szól.

– Ki másnak szólna? Az én falamra festették! Maga szerint mégis kinek szólna, ha nem nekem?

Fogalmam sincs. Valószínűleg igaza van.

– Úgy tűnik, valaki nem kedveli magát – mondom, aztán készítek egy tökéletes felvételt a feliratról.

Sóhajt egyet.

– Álljon csak oda egy percre a felirat mellé – mondom neki. Odaáll. Remek képet készítek róluk. – Egy kicsit barátságosabb arcot, ha szabad kérnem.

Mosolyt varázsol az arcára. Tökéletes.

– Gyanakszik valakire? – kérdezem aztán.

A fejét rázza.

– Talán valamelyik tanítványa? – segítek. – Iskolaigazgatónak lenni nem kimondottan a legnépszerűbb állás, főleg az ifjúság körében.

– Miért, rendőrként csak barátai vannak az embernek?

– Csakhogy nem az én házamra festették fel, hogy dögölj meg, te disznó.

Bólint.

– Most mit fog tenni? – kérdezi aztán.

– Semmit.

– Hogyhogy semmit?

– Adjak ki országos körözést egy falfirkáló ellen? Esetleg hívjam ki a kommandósokat, és kérjek helikoptereket? – Nevetnem kell. Elindulok vissza az autóhoz. – Most pedig mennem kell. Nem maga az egyetlen, akinek szüksége van a rendőrségre, tudja?

Ezzel persze túloztam egy kicsit, már ami rendőri ténykedésemet illeti. Mert legyünk őszinték, itt nálunk, Niederkaltenkirchenben nem sok minden történik. Könnyen lehet, hogy ez a felirat lesz az egész hét szakmai csúcspontja.

Persze nem mindig van ez így. Egyszer már egy négyes gyilkosságunk is volt. Első osztályú ügy, egy egész családot kiirtottak, ráadásul az egészet egy telek miatt, ronda ügy volt. Én derítettem fel. Jó, nem teljesen egyedül. Rudi Birkenbergernek is volt némi szerepe benne. Csapatmunka volt a javából. Persze egy ilyen alig ezer lakosú faluban az ember nem számíthat állandóan négyes gyilkosságokra. Már csak ha számolgatni kezdünk, és úgy vesszük, hogy négy fő meghal, legalább egy fő meg ebből kifolyólag börtönbe kerül, nemsokára elnéptelenedne az egész falu. Így aztán be kell érnem olyan kevéssé látványos ügyekkel is, mint egy ilyen falfirka.

Amikor délben hazamegyek ebédre, egy rémálom kellős közepébe csöppenek. Már a folyosón rosszat sejtek, amikor semmi jó illat nem száll felém. Semmi kellemes sülő hús, semmi edénycsörgés.

Abszolúte semmi.

Ehelyett maró fertőtlenítőszag terjeng, és a konyha közepén két vegyvédelmi overallt viselő alak áll, a Nagyi és a Papa. A vegyvédelmi öltözék fölött még virágokkal hímzett kötényt is viselnek, a szájuk elé kendőt kötöttek, a kezükön meg könyékig érő gumikesztyű.

– Mi a fene történt itt, az ég szerelmére? – kérdezem, és átsuhan az agyamon, hátha üzemzavar volt az atomerőműben.

– Hétvégén jön Leopold – hallom a Papát egy Sagrotan-felhő mögül örvendezni.

– Igen, és?

– És hozza a kislányokat is!

Itt közbe kell iktatnom egy rövid magyarázatot. Először is: Leopold a bátyám, bár erre egyáltalán nem vagyok büszke. Másrészt ez a Leopold nemrégiben apa lett. Amikor pedig a Papa a kislányokat említi, pontosan összefoglalja a helyzetet: mert hogy a Leopold leendő hitestársa, egyébként pedig pontosan a harmadik e pozícióban, csak nemrégiben lett nagykorú, kinézni viszont még sokkal fiatalabbnak néz ki. Amikor először elhozta hozzánk, nyíltan meg is kérdeztem tőle, jár-e már iskolába. A leányzó egyébként Thaiföldről való, úgymond szuvenír Leopold legutóbbi nyaralásából. A másik kislány meg az ő kettőjük közös gyermeke, éppen tízhetes és szinte semmi sem látszik belőle a sok ruha meg takaró alatt. Uschinak hívják, a nagyanyja után. Mivel azonban ez a név az én meghalt mamámé, ezért én inkább Sushinak hívom. A Sushi sokkal jobban is illik hozzá: kicsi, ázsiai, göngyölt. Szóval visszatérve az eseményekhez, ott tartottunk, hogy Papa közli, Leopold elhozza a kislányokat.

– És ezért most mindent csíramentesítetek, vagy mi? – kérdezem még mindig értetlenül.

– Még szép! Nem tudod, milyen érzékeny egy ilyen kicsi gyerek? Ráadásul egy ilyen kis keverék gyerek! Az immunrendszere még azt sem tudja, mire reagáljon egyáltalán, az ázsiai vagy az európai csírákra? Csupa-csupa veszély leselkedik rá!

A tűzhelyhez sétálok és belenézek a fazekakba. Mindegyik üres.

– Ma nincs ebéd, Franz – mondja a Nagyi, aztán a fogával lerángatja az egyik kezéről a gumikesztyűt, beletúr a köténye zsebébe, kivesz egy ötöst, és a kezembe nyomja.

– Itt van, menj át Simmerlhez, vegyél magadnak néhány húskenyeres zsemlét. Nekünk folytatnunk kell itt a munkát, hát nem tudod, milyen érzékeny egy ilyen kicsi gyerek? Ráadásul egy ilyen kis keverék gyerek!

Talán mégis meg kellene vennünk azt a hallókészüléket a Nagyinak.

– Vagy úgy – mondom, aztán füttyentek Ludwignak, aki Sagrotan-ködben hever elnyúlva a küszöbön. Amikor meglát, lelkesen csóválja a farkát. A falu felé vesszük az irányt.

– Melegeket, de gyorsan – mondom azonnal, amint belépek a hentesboltba. Simmerl pontosan tudja, mire gondolok: friss zsemle, benne friss, meleg húskenyér.

– Hármat vagy négyet? – kérdezi.

– Kettőt – mondom, és a testem felezővonala körüli téli vastagodásra mutatok, amit az utolsó néhány hétben sikerült felszednem. Aztán gyorsan helyesbítek, amikor a friss húskenyér illata eléri az orromat. – Négyet. Négyet csinálj.

Levág négy jó vastag szeletet, rá a Händlmeier-féle mustár, bele a zsemlébe, kész.

– Mondd csak, Simmerl – hajolok át a pulton. – Te ismered a Höpfl igazgatót, ugye? A Max fiad az ő iskolájába jár, nem igaz?

Közben néhány harapással már el is tüntetem az első zsemlét.

– Azt a seggfejet? – feleli. – Már hogyne ismerném. Meglehetősen szoros kapcsolatban vagyunk, hogy úgy mondjam. Gyakorlatilag állandó összeköttetésben állunk az irodájával.

Érdekes.

– Állandó összeköttetésben? Ezt meg hogy érted?

– Állandó összeköttetésben, ahogy mondom. Szinte naponta beszélek vele.

– Milyen dolgotok van nektek egymással, hogy ilyen gyakran beszélgettek?

– Dolgunk, hát így is lehet mondani – dörmögi Simmerl, aztán elhallgat. Ismerem ezt a hallgatását, ilyenkor úgy kell minden szót kihúzni belőle.

– Ember, ne kelljen már minden szót úgy kiimádkozni belőled – mondom neki. Imádom a fickót, már csak a saját készítésű húskenyeréért is, de néha nem kevés türelem kell hozzá.

– Ez a Höpfl egy méretes seggfej – nyögi ki végül. – Mindennel baja van, amit Max csinál. Vagy amit nem csinál, neki egyre megy.

– Ilyen problémás gyerek ez a te Maxod? Úgy látszik, az alma nem esett messze a fájától – állapítom meg. Még jól emlékszem rá, milyen különleges közkedveltségnek örvendett annak idején Simmerl a tanári karban.

Egymásra vigyorgunk.

– És mi mindennel van baja ennek a Höpflnek? – kérdezem a második és a harmadik zsemle között.

– Semmiségekkel. Hangoskodás. Házi feladat elfelejtése. Lányok hajának húzogatása. Hajhúzás, érted?

Simmerl drámai arccal csóválja a fejét, aztán megint csak elvigyorodik.

– Szóval csupa semmiség. A mi időnkben kaptunk volna egyet a fejünkre, aztán annyi. De ezek a mai fontoskodó pedagógusok a maguk folyamatos megbeszélés-kényszerével, egyszerűen hihetetlen...

– Hihetetlen – mondom, és együttérzőn bólogatok.

– Régebben ő is itt vásárolt nálam, az a seggfej Höpfl. Általában fél kiló tartárt vitt. Amikor elkezdődtek a bajok, mindig beleköptem a tartárjába. Persze nem látta, mert hátul csináltam. Mostanában már Landshutba jár a Niedererhez. Ismerem, együtt tettük le annak idején a mestervizsgát, úgyhogy most ő köp bele a tartárjába. Helyettesít, hogy úgy mondjam. Mi, hentesmesterek, már csak ilyenek vagyunk. Összetartunk.

Letörli egy kendővel a pultot, és rám néz.

– De miért kérdezősködsz arról a seggfejről?

– Mert valaki odafestette a háza falára, hogy „dögölj meg, te disznó!”. A vadonatúj vakolatra.

Simmerl arcán boldog vigyorgás terül szét. Nagyon elégedett.

– Végre összeszedte valaki a bátorságát – mondja. – Minden tiszteletem.

2. fejezet

Néhány nappal később begördül az udvarunkra Leopold és kis családja. Nagyi olyan mennyiségű ételt főzött, hogy egy századnyi orosz hadifogságból hazaérkező katonának is elég lenne. Papa alig bír magával izgalmában, folyton az ablakon kémlel kifelé, nehogy elmulassza a nagyságos úrék érkezését. Aztán elkezdődik a kiabálás-sikítozás-hízelkedés a konyhában. Leopold maga előtt tolja az aprócska asszonyát, ő maga meg leszármazottjukkal a karján jön utána. Csak úgy árad belőle a büszkeség, nem győzi dülleszteni a mellét kifelé.

Ha az ember belegondol, hogy az egész figura nem más, mint egy undok, fontoskodó kis könyvkereskedő, akitől egymás után futnak el a feleségei, elég nevetséges ez a fellépés. Ha azonban arról van szó, hogy a Papát kell lenyűgözni, semmi sem szent neki. Széles, vastag nyálfolyam csordogál felőle a Papa irányába. Mindig is így volt. Most meg, ezzel a gyerekkel – telitalálat.

Logikus módon mindannyiunknak körbe kell állnunk és meg kell bámulnunk a legifjabb családtagot. Leopold így várja el. És a Papa is, aki legalább olyan büszkén feszít. És persze az ifjú anya is, aki egy szót sem beszél németül, így az egész ceremónia angol nyelven zajlik. Jó, persze azért nem teljesen. De majdnem.

– Very nice – mondja a Papa.

– It is a very nice baby – mondom én.

Az aprócska anya nagyon örül, ennek meg Leopold örül, aztán Nagyi bejelenti, hogy kész az ebéd. Az ifjú apa ezt hallván nagyvonalúan az anya kezébe nyomja a szaporulatot, és elsőként foglal helyet az asztalnál, aztán már tömi is a feneketlen gyomrát.

– Finom, igaz? Tastes good, Panida? – mondja.

Nézd már, ez a Leopold gyakorlatilag kétnyelvű lett. Panida egyébként a jövendőbeli harmadik feleségének a neve. A hölgyemény bólint.

– Tulajdonképpen elváltál már a Roxanádtól? – kérdezem. Roxanának hívják ugyanis a jelenleg még hatályos feleségét.

– Nem – veti oda, közben meg kiszed még egy halom marhahúst a tányérjára.

– És akkor mikor akarod feleségül venni a gyermeked anyját? – akarom tudni.

– Amint elváltam.

Világos.

A gyerekből hangok jönnek elő. Éhes. Panida leteszi a villáját, és kigombolja a blúzát. Kiszabadítja lányos keblét, és odateszi rá a gyereket. Nemsokára hangos csámcsogás és szürcsölés hallatszik, és a Papa szinte elolvad. Amikor látom, milyen hülyén fest így, inkább összeszedem magam, mielőtt még én is hasonló látványt nyújtanék. Összeszedem magam és a tányéromra összpontosítok.

– Remek ez a karalábé – mondom, amire a Papa lassan felém fordítja a fejét, és lélekben nagyon-nagyon távol bólint egyet.

– Panida nem ehet karalábét, igaz, Panida? Felfúvódhat tőle, és akkor Uschit is bántani fogják a szelek – jelenti ki Leopold, és együttérző pillantást vet két nőjére, miközben hatalmas adag karalábét lapátol a szájába.

Nagyi feláll, és egy párnával jön vissza, óvatosan a szoptatós anya könyöke alá csúsztatja. Mindjárt kényelmesebb a helyzet. Nagyi hálás pillantásokat arat, még Leopoldtól is. A Papa meg már azt sem tudja, hová nézzen.

Később Nagyi fantasztikus epres süteményt tálal a kávé mellé. És persze szól a Beatles. Papa egész álló délelőtt a régi lemezeit és a lemezjátszót porolgatta. Ha az ember belegondol, hogy minden egyes Beatles-számot oda-vissza fejből tud, egy „very nice” jelző egyszerűen szánalmas rá.

– Papa, ez remek – mondja álmodozó képpel Leopold, a nyálas disznó, és elégedetten hátradől a székén. – Kávé, sütemény és a Beatles. Már annyira hiányzott.

Papa boldogan mosolyog.

Leopold boldogan mosolyog.

Én meg mindjárt elhányom magam.

– Azért meg kell mondjam, Panida is nagyon jól süt – folytatja seggfej bátyám. Teli szájjal beszél, még egy ilyen gusztustalan alakot. – És főzni is nagyon jól tud. Első osztályú háziasszony lett belőle, mióta itt él Németországban. Fantasztikus, igazán.

– Mert még fiatal – mondom. – Ebben a korban még nagyon jól idomíthatók.

Papa összehúzott szemöldökkel néz rám. Vigyázat!

– Nem, egyáltalán nem – mondja Leopold, és az egyik pofazacskójából a másikba tol egy hatalmas adag epres süteményt. – El sem tudjátok képzelni, milyen csodálatos az élet Panidával. Ezek a thai nők… ezek a thai nők egészen mások. Sokkal simulékonyabbak meg ilyesmi. És sokkal szerényebbek is, nem olyan emancipáltak. Egy álom!

Karját álomnője válla köré fekteti, és nyögdécsel neki néhány angol szót.

– Én nem tudok valami sokat a thai nőkről – mondom. – Az egyetlen, amire emlékszem velük kapcsolatban, hogy néhány évvel ezelőtt volt egy ügy, egy thai nő az éjszaka közepén leharapta a férje farkát. Minden figyelmeztetés nélkül. Vagy talán vietnami volt?

Egyszerűen muszáj volt előállnom vele, még akkor is, ha Leopold köhögőrohamot kap tőle, és az epres sütemény apró, nyálas darabokban záporozik kifelé a szájából.

– Franz! – ordít rám a Papa. A szemöldökét már nem húzza össze, tudja, hogy úgyis hatástalan.

Felállok.

– Remek volt az ebéd – mondom a Nagyinak. Lehajolok és adok neki egy nagy puszit. – Fantasztikusat főztél, Nagyi.

Boldogan mosolyog rám.

Átvonulok a disznóólba, és Ludwigot is magammal viszem. Ez a két dolog van az életemben, amiről semmi árért nem mondanék le: az egyik az átépített disznóólam, az én menedékem, az én királyságom, nyugalmas óráim és forró szexorgiáim oázisa. Jó, talán nem orgiák, de azért néha csak történnek dolgok a disznóólamban…

Kemény munka volt az átépítés, és sokáig is tartott. Miután a Papa életkor-technikai okokból felhagyott a sertéstenyésztéssel, engem pedig fegyelmi okokból áthelyeztek Münchenből kis szülőfalumba, azonnal nekikezdtem az átalakításnak. Lakóházzá alakítottam a disznóólat. Teljesen még most sem készültem el vele, de azért már nagyon kényelmesen elvagyok benne. Ami pedig azt jelenti, hogy nem kell családom állandó jelenlétében élnem az életemet. És nem kell folyamatosan Beatlest hallgatnom. Már egyedül ezért is megéri.

A második ilyen kötődés az életemben, amiről semmi szín alatt nem mondanék le, az Ludwig. A legjobb barátom. Hűséges társam és személyi edzőm. Minden áldott nap lejárunk egy jó órás kört a vidéken. Az ilyesmi jó kondícióban tartja az embert. Úgyhogy most is füttyentek neki és már indulunk is. Egy óra tizennyolc percet teljesítünk, ami nagyjából az átlagos időnek felel meg. Egy-tizenhat a csúcs, de azt csak egyetlenegyszer sikerült elérnünk.

Mire hazaérünk, Leopold Ázsia gyöngyszemével együtt eltűnt. A gyerek viszont még itt van.

Papa zord pillantást vet rám, nem felejtette még el gyors távozásom előzményeit, mégsem állom meg, hogy feltegyem a kérdést:

– Itt felejtették a gyereket?

– Néha kettesben is ki kell mozdulniuk – mondja a Papa. – Uschi meg addig itt marad egy kicsit, így van, Uschi?

– Meddig? – kérdezek rá.

– Téged egyáltalán miért érdekel, hogy meddig? Nálunk van, nem nálad.

– Már csak az hiányozna.

Azért odamegyek a bölcsőhöz, ahonnan a kis csomag pislog kifelé. A szeme már nem annyira vágott, mint a születésekor volt. Most inkább mandula formájú. Szép szeme van. A bőre sötét, nem olyan furcsán sárgás, mint az anyjáé. Inkább olyan tejeskávé színű. Nagyon szép. De az orra! Az orra, ezt őszintén be kell vallani, nem is hasonlít az anyja kedvesen pisze ázsiai orrára. Sokkal inkább az Eberhofer-ormányokra. Talán nem olyan kifejlett, mint Leopoldnál vagy nálam, de azért félreismerhetetlen.

– Gyönyörű kis jószág ez a mi kis Uschink – mondja a Papa már sokkal békülékenyebben.

– Tulajdonképpen tényleg szép – ismerem be kelletlenül.

– Mit szólsz az orrához? Igazi Eberhofer-ormány, ugye? – vigyorog büszkén.

– Ki ormányt vet, ormányt arat – jegyzem meg bölcsen. – Ezt még Leopoldnak is tudnia kellett volna. Mit is mondtál, mikor jönnek vissza?

– Nem maradnak sokáig. Tudod, Uschinak szopnia kell – mondja a Papa, és olyan igazi übüke-bübüke arccal hajol unokája fölé.

– Örülsz neki, hogy a Mama nevét kapta? – kérdezem tőle.

– Örülök. Ennél nagyobb örömet nem is szerezhettek volna nekem – feleli halkan.

Azt látom.

Néhány perccel később kopognak az ajtón, és Liesl Mooshammer viharzik be. Egy odavetett „szervusz, Eberhofer” kíséretében félretolja a Papát az útból, és áttrappol a szobán. Felém is elejt egy „szervusz, Franz” köszönést, aztán teljes felsőtestével a bölcső fölé borul.

– Csak nem itt van a legújabb Eberhofer?

– Kislány – mondja a Papa büszkén.

– Az sem olyan rossz. Fő, hogy egészséges legyen, én mindig azt mondom – feleli erre Liesl, aztán elmeséli, hogy éppen az előbb találkozott a faluban Leopolddal és Panidával, és így értesült a hozzájuk tartozó legújabb Eberhofer-fészekalj jelenlétéről. Akit persze azonnal sietett is szemügyre venni. Mert ami a kíváncsiságot illeti, abban Liesl verhetetlen. Minden idők legnagyobb falusi pletykafészke.

– És mi újság egyébként? – kérdezem tőle, miközben feltűnés nélkül a kanapé alá rúgok egy fél pár zoknit.

– Egyébként? Semmi érdekes. Legfeljebb, hogy valaki felfestette a Höpfl igazgató házára, hogy dögölj meg, te disznó. Láttad már, Franz?

– Szolgálati ügyekről nem beszélhetek – közlöm vele, és úgy teszek, mintha máris sürgős dolgom lenne valahol. – Mennem kell, szorít az idő, tudod.

– Szolgálati ügyek? Milyen szolgálati ügyeid lehetnek itt neked? – hallom még a hangját, de már kívül is vagyok az ajtón.

Az udvaron Leopold és az apró Panida jön szembe. Visszajöttek, és istennek legyen hála, most már a gyereket is elviszik magukkal. Leopold egész családját betömködi az autóba, aztán össznépi integetés közepette kigördülnek az udvarból.

– Bye-bye – zeng a családi kórus, a Papa pedig még fut is néhány lépést az autó mellett. Kissé biceg, amióta túl szoros kapcsolatba került a fűnyíró pengéjével az elmúlt nyáron. Azóta fél láb vonatkozásában háromujjúként éli az életét. Akkora felhajtás volt, el sem lehet képzelni! Lefűrészeli két lábujját, aztán azt akarja, hogy én keressem meg őket kint a mezőn, hogy a kórházban majd visszavarrhassák! Sajnos nem jött össze a dolog. A hibás meg persze azóta is én vagyok. Most is vet felém egy „látod, hogyan bicegek?” pillantást. Tesz még néhány billegő lépést a kopott farmerjében, és vadul integet az autó után.

– Bye-bye! – kiabál teli torokból.

– Bye-bye, majd hívunk! – kiabál vissza Leopold.

– Don’t call us, we call you! – kiabálom, és én is integetek.

Aztán eltűnnek, és a házra újra nyugalom borul. Néhány percre legalábbis. Utána ugyanis megszólal a szolgálati telefonom.

Szomszédok veszekednek, nem is messzire tőlünk. Az előrehaladott idő és a hasonló mértékű szomjúság ellenére összekapom magam és kivonulok hozzájuk. A szolgálat az szolgálat. Vészhelyzet esetén akár vasárnap este is.

A megadott címen kétlakásos ház áll, az első emeleti erkélyen pedig ott hadonászik mindkét karjával a hatósági intézkedést kérő atlétatrikós helyi lakos. Aztán megtudom, hogy a viszály almáját jelen esetben egy hőmérő testesíti meg.

Hihetetlen.

A földszinti lakás bérlője ugyanis megvásárolta, majd felerősítette nevezett hőmérőt a bejárati ajtó csengője fölé, hogy folyamatosan hiteles tudomása legyen az aktuális hőhelyzetről. Az emeleti lakás bérlője azonban már-már kényszeresen maga is rendszeresen szemrevételezi nevezett hőmérő higanyszálának állását. Ugyancsak hőhelyzeti okokból. Ezt a szemrevételezést viszont a hőmérő jogos tulajdonosa nagyon jól látja, mivel éppen oda nyílik a vécéablaka. Ez pedig igencsak zavarja őt. Mert hogy ha ő egyszer a kemény munkával megkeresett pénzéből megvásárolta a hőmérőt, ugyan miért húzzon hasznot belőle valaki más is. Ha olyan nagyon érdekli a hőmérséklet, vegyen magának saját hőmérőt!

Kétoldalú tájékoztatásuk alapján a helyzet már hetek óta fennáll, ma viszont újabb csúcspontot ért el: ma ugyanis az atlétatrikós állampolgár ismét gátlástalanul megnézte a hőmérőt. Sőt nem egyszerűen megnézte, hanem olyan hosszú ideig bámulta, hogy az már leplezetlen provokáció volt, harsogja a földszinti polgár. Nála meg erre betelt a pohár, mondja. Ha ez a seggfej még egyszer, akár egyetlenegyszer is le meri olvasni a hőmérsékletet, hát ő leszúrja ezt a disznót. Pontosan így adja elő.

A másik fél pedig erre felemelte a telefont, és tönkretette szent vasárnap estémet. Most pedig itt állunk mi hárman a kétlakásos ház bejárata előtt. Pontosabban négyen, mert a földszinti polgár felesége is jelen van, és ő is részt kérne magának a cirkuszból, de hites ura nem engedi. Hallgatásra kárhoztatja, hogy úgy mondjam. Láthatóan rövid pórázon tartja az asszonyát.

– Éntőlem most tulajdonképpen mit akarnak? – teszem fel végül a kérdést.

– Hát hogy az a gazember ne nézzen többet a hőmérőmre!

Világos álláspont.

– Megtenné, hogy nem néz többet a hőmérőre? – fordulok az illegálisan nézelődőhöz.

– Nem – jelenti ki.

Vagy úgy.

– Pedig még azt is felajánlottam neki, hogy fizesse ki a hőmérő árának a felét, de még ennyire sem volt hajlandó – panaszkodik a földszinti.

– Ötven centet fizessek magának? Egyetlen nevetséges euróba került ugyanis az egész vacak, nem mintha ez az egész az anyagiakról szólna! Ki tudnám én fizetni azt a nyomorult ötven centet, de nem fizetek, mert ez már elvi kérdés, csak ez a gyengeelméjű ezt nem fogja fel! – ordít a másik.

Nem adom fel a reményt, hogy sikerül békésen megoldani a helyzetet.

– Én ezt elég tisztességes megoldásnak gondolom – mondom nekik. – Ha mindketten kifizették a felét, mindketten ugyanannyit nézegethetik.

Még hogy békés megoldás? Nincs ezekben semmi belátás. Semmi megértés. Két harcias kakas a szemétdombon.

Mindezt a szent vasárnap estémen!

Előhúzom a fegyveremet, és egyetlen jól irányzott lövéssel felmentem a hőmérőt kötelezettségei alól. A golyó bemeneti nyílásából csak úgy záporozik a kőpor.

A harci kakasok meg sem mernek szólalni, én pedig beülök a szolgálati autóba, és indulok, hogy végre kiélvezzem megérdemelt vasárnap estémet.

Tulajdonképpen nem kellene nagy dobra vernem a dolgot. Mármint a fegyverhasználatot, úgy értem. Különben megint elszabadul a pokol. Az elöljáróim véleménye szerint ugyanis hajlamos vagyok kissé elhamarkodottan meghúzni a ravaszt. Ezért is helyeztek át Münchenből kis szülőfalumba. Mert hogy úgy gondolták, gyönyörű fővárosunkban előbb-utóbb mindenképpen le fogok gyilkolni valakit. Márpedig azt nagyon nem kellene. Akkor már inkább Niederkaltenkirchenben gyilkolásszak. Pedig vannak dolgok, amiket egyszerűen nem lehet megoldani fegyverhasználat nélkül. Mint ezt a mai ügyet is. Mi lehetett volna az alternatíva? Önsegélyező csoport hőmérő-kukkolóknak?