PAM JENOFF

ELVESZTEK PÁRIZSBAN

Pam Jenoff: The Lost Girls of Paris

Copyright © 2019 by Pam Jenoff

Hungarian translation © Török Krisztina, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pam Jenoff: The Lost Girls of Paris

Park Row Books, Canada, 2019

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-813-0 (epub)

ISBN: 978-963-419-814-7 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: HarperCollins

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Korpa Ildikó

Korrektor: Bobály Icu

Műfaj: történelmi regény

A családomnak

„Háború idején az igazság olyan értékes kincs,
hogy hazugságok testőrségével kell őriztetni.”

(WINSTON CHURCHILL)

ELSŐ FEJEZET
GRACE

New York, 1946

Ha Grace Healey nem követi el élete második legnagyobb hibáját, soha nem bukkan rá a bőröndre.

Azon a kedd reggelen kilenc húszkor már a délnek tartó, szokásos két busz közül a másodikon kellett volna ülnie, hogy a penziójából, a Hell’s Kitchenből eljusson a Lower East Side-i irodába, ahol dolgozott. Egyébként így is éppen munkába tartott, csakhogy az otthonának nevezett környéknek ma reggel a színét sem látta. Viszont a Madison Avenue-n eszeveszett rohanás közben igyekezett szedett-vedett kontyba tuszkolni haja csigáit. A hideg dacára sietősen kibújt a kabátjából is, hogy mentazöld kardigánjától megszabaduljon, nehogy Frankie kiszúrja, hogy már tegnap is ugyanezt viselte. És ne adj’ isten, felmerüljön benne az a képtelen feltételezés, hogy házon kívül töltötte az éjszakát.

Egy pillanatra megtorpant egy olcsó áruk boltja előtt, hogy a kirakatban szemrevételezze magát. Nem bánta volna, ha nyitva az üzlet, és vehet magának egy kis púdert, hogy a nyakán lévő foltokat elleplezze, és legalább valami illatmintát is magára spriccelhetett volna, amely alatt rejtve marad a tegnapi brandy szagának és Mark édes-bűnös aftershave-je illatának szédítő és egyben arcpirító keveréke. A sarkon heverő részeg nyöszörgött álmában. Szürke, élettelen bőre láttán Grace-t együttérzés fogta el. Egy szomszédos utcácskából a kukásautó zúgása a saját feje lüktető sajgását visszhangozta. Mintha egész New York másnapos zöldben derengett volna. Vagy talán csak a saját állapotát vetítette ki a városra?

Metsző februári szél süvített végig a Madisonon, a magasban csapkodtak a felhőkarcolókra kitűzött zászlók. Egy régi, gyűrött újság táncolt végig a csatorna mentén. A Szent Ágnes harangjának fél tízes kongatását hallva Grace még szaporábban szedte a lábát. A Grand Central pályaudvar már ott tornyosult előtte sötéten, de neki épp csak túl kellett mennie rajta, hogy a Negyvenkettedik utcán befordulva felszállhasson a Lexingtonon a belvárosba tartó gyorsjáratra.

Csakhogy a Negyvenharmadik utca kereszteződésénél azzal kellett szembesülnie, hogy az utca le van zárva. Három rendőrautó állta el a torkolatát, a Madisonon senki sem juthatott ennél a pontnál délebbre. Autóbaleset, futott át Grace agyán, ahogy megpillantotta a füstölgő motorháztetővel keresztben álló fekete Studebakert. Az utóbbi időben nem látott az utcákon ennyi autót feltorlódni, mint most, mindenki kétségbeesetten igyekezett a buszokat, taxikat és teherautókat kerülgetni. De a balesetben csak az az egy jármű tűnt érintettnek. A sarkon magányos mentőautó parkolt, a mentősök azonban nem sürgölődtek idegesen, hanem cigarettázva támasztották a kocsi oldalát.

Grace egy rendőr felé vette az irányt, akinek kövér arca kibuggyant az aranygombos kék egyenruha szoros gallérja fölött.

– Bocsásson meg, sokáig lesz még lezárva az utca? Elkésem a munkából.

A rendőr megvetően pillantott ki a sapkája pereme alól, mintha a nők háborús időkben tett kötelességtudó erőfeszítései, hogy a bevonult és tengeren túl harcoló férfiakat pótolják a gyárakban, meg se történtek volna, és egy munkahelyére igyekvő nő jelensége még ma is nevetségesnek minősülne.

– Erre ugyan nem mehet – közölte fontoskodva. – Még jó ideig nem.

– Mi történt? – kérdezte Grace, de a rendőr már elfordult tőle, ezért előrébb furakodott, és a nyakát nyújtogatva kíváncsiskodott, hátha meglát valamit.

– Egy autó elütött egy nőt, aki meg is halt – szólalt meg mellette egy lapos gyapjúsapkás férfi.

Grace már látta a Studebaker betört szélvédőjét. Felkavarodott a gyomra.

– De borzalmas! – nyögte ki végül.

– Én nem láttam – folytatta a férfi –, de azt mondják, egyből meghalt. Legalább nem szenvedett.

Legalább. Grace-nek nagyon elege lett ebből a szóból Tom halála után. Hogy legalább még fiatal. Legalább nincsenek gyerekeik, mintha ettől könnyebb lenne elviselni. (Pedig ha gyerekeik születtek volna, merengett néha Grace, soha nem érezte volna őket tehernek, sokkal inkább Tom hátrahagyott darabkáinak.)

– Az ember sosem tudhatja, mikor éri utol a végzet – mormolta a lapos sapkás férfi. Grace erre nem felelt. Tom halála is váratlanul jött, a georgiai országúton fejre állt dzsipben, amellyel épp a katonai bázisról tartott a vasútállomásra, hogy mielőtt áthajózna a frontra, utoljára még találkozzanak. A háború áldozatának tekintették őt is, pedig csak egy banális autóbaleset volt, bárhol történhetett volna.

Egy riporter vakuja villanásától Grace ijedten pislogott. A szemét eltakarva hátrált ki a tömegből vakon, hogy a hirtelen támadt cigarettafüst-, izzadság- és kölnifelhőből friss levegőre jusson.

A rendőrségi akadálytól kissé távolabb átnézett a válla felett: a Negyvenharmadikat nyugati irányban is lezárták, arra sem vághatott keresztül. Ha visszafordul a Madisonon, és a másik irányból kerüli meg a pályaudvart, legalább fél órát veszít, és még jobban elkésik. Újfent átkozta magát az elmúlt éjszakáért. Csakis Mark miatt áll most itt, miatta nincs más választása, mint átvágni a Grand Centralon, pedig megesküdött, hogy soha többé nem teszi be oda a lábát.

Szembefordult az épülettel: sötéten tornyosult előtte, komor árnyat vetett a járdára. A kapukon keresztül végtelen sorban áramlott az ingázók tömege. Felidézte magában az épület belsejét, az előcsarnokot az ólomüveg ablakokon át becsorgó fénnyel, a nagyórát, amelynek tövében barátok és szerelmesek várják egymást. Nem a hely látványát nem bírta volna elviselni, hanem az emberekét. A pirosló ajkú lányokat, ahogy a fogukhoz préselik a nyelvüket, nehogy a rúzs elkenődjön, miközben várakozón szorongatják a retiküljüket. A jól fésült gyerekeket, akik kicsit idegesen várják az apjukat, akire igazából alig emlékeznek, hiszen még csak totyogósak voltak a bevonulása idején. A hosszú úttól gyűrött egyenruhájú katonákat, ahogy hervatag margarétacsokrot szorongatva elözönlik a peront. Az egymásra találásokat, amiben neki soha nem lehet része.

Egyszerűen fel kellene adnia, és hazamenni. Szeretett volna elnyúlni egy kádnyi meleg vízben, fürdés után talán még szunyókálni is egy kicsit. De munkába kellett mennie. Frankie egy francia családdal tárgyal tízkor, és neki kell jegyzetelnie. Utána pedig Rosenbergék jönnek a lakhatáshoz szükséges papírokért. Alapvetően ezt szerette a munkájában, hogy belefeledkezhet mások gondjaiba. Ma azonban súlyosan ránehezedett a felelősség.

Nem, nincs más választása, mint továbbmenni. Kihúzta hát magát, és célba vette a főpályaudvar épületét.

Bement a főbejáraton. Azóta nem járt itt, hogy azon a délutánon befutott a vonata Connecticutból. A haja tökéletes csigákba bodorítva, a legjobb húzott ruhájában, fején a kis kerek kalapjával. Amikor Tom nem érkezett meg a háromórás philadelphiai járattal, amelyre a megbeszéltek szerint át kellett szállnia, Grace azt feltételezte, hogy lekéste a csatlakozást. De hogy a következő vonatról sem szaladt hozzá, elkezdett nyugtalankodni. Megnézte az üzenőfalat a pályaudvar közepén, ahol az emberek hagynak üzenetet egymásnak, hátha valahogy elkerülték egymást Tommal. Más módon nem érhette el, egyebet nem tehetett, mint várt. Megevett egy hot dogot, ami elkente a rúzsát, és az íze megsavanyodott a szájában. Az újságosstandnál másodszor, majd harmadszor is végigolvasta a szalagcímeket. Egymás után érkeztek a vonatok, öntötték a peronra a katonákat, de Tom nem volt köztük. Mire az utolsó esti vonat is befutott fél kilenckor, már halálra aggódta magát. Tom soha nem hagyta volna, hogy ennyit ácsorogjon és várjon rá. Mi történhetett? Végül érkezett egy világosbarna hajú hadnagy, akire Grace halványan emlékezett Tom avatási ceremóniájáról. Az arca komor volt, és Grace egyből tudta. Még ma is érzi a vállán és a karján az ismeretlen kéz érintését, ahogy elkapja, amikor megroggyan alatta a térde.

A pályaudvar épp úgy nézett ki, mint azon az éjszakán, az utazók és ingázók végeérhetetlen sora csak áramlott, nem zavartatta magát senki, hogy milyen sorsfordítóan tragikus szerepet játszott ez a hely az élete elmúlt hónapjaiban. Csak gyerünk előre!, mondta magában. Az épület túlsó végéből hívogatóan ragyogott felé a kijárat nagy kapuja. Semmi szükség arra, hogy itt ácsorogjon és emlékezzen.

Valami furcsán megrántotta a lábát, mintha egy kisgyerek keze kapaszkodott volna a lábszárába. Grace megtorpant, hátranézett. Csak a harisnyáján szaladt le egy szem. Mark szakította volna ki? És most minden lépéssel egyre nagyobbra nyílt a szakadás, futott lefelé a szem a vádliján. Egyszerre tűrhetetlenné vált az érzés, le kellett vennie a harisnyát.

Lerohant a lépcsőn az alsó szintre, a nyilvános mosdóba. Egy pad mellett megbotlott, kis híján orra bukott. Megbicsaklott a lába, a bokájába belenyilallt a fájdalom. Visszabicegett a padhoz, felemelte a lábát, azt gondolva, hogy letört a cipősarka, mert a múltkor nem csináltatta meg rendesen. De a cipőjével nem történt semmi. Viszont valami kiállt a pad alól, abban esett el majdnem. Egy félig-meddig betuszkolt barna bőrönd kandikált ki. Grace idegesen nézett körül, vajon ki lehetett annyira felelőtlen, hogy egyszerűen csak itt hagyta, de az emberek jöttek-mentek, senki nem törődött sem vele, sem a bőrönddel. Talán a mosdóba ment a gazdája, vagy esetleg az újságoshoz. Grace kicsit jobban betolta a pad alá, hogy más ne botoljon meg benne, és továbbment.

A női mosdó ajtajában egy rongyos egyenruhás katona ücsörgött a földön. Grace-en átfutott a megkönnyebbülés, hogy Tomnak legalább nem kell lelkében a harcok pusztításával folytatnia az életét. Így legalább ereje teljében, hibátlanul maradhatott meg az emlékezetében. Egy ragyogó kép. Nem összetörten érkezett haza hozzá, ahogy olyan sokan mások, akik megroppant testük, lelkük ellenére annyira igyekeznek jó képet vágni. Grace a zsebébe kotort, kivette az utolsó fémpénzeit, próbált nem gondolni a kávéra, amelyre nagyon vágyott, de így kénytelen lesz lemondani róla. A férfi durva tenyerébe nyomta a pénzt. Képtelen lett volna félrefordítani a fejét.

Azután bement a mosdóba, és az egyik fülkében lerángatta a harisnyáját. A tükör előtt megigazgatta tintafekete haját, és a Coty rúzzsal felfrissítette az ajkait. A viaszos íz felidézte benne az éjszaka történéseit. A szomszédos mosdónál egy nála fiatalabb lány simította le kerek pocakján a kabátot. Manapság mindenfelé terhes pocakokat látni, a sok boldog egymásra találás gyümölcseit a háború végével. Grace magán érezte a nő pillantását, ahogy felméri ziláltságát. És egyből érti.

Annak tudatában sietett ki a mosdóból, hogy a késése egyre tetemesebb. Ahogy folytatta útját a pályaudvaron át, ismét észrevette azt a bőröndöt, amelyben az előbb majdnem hasra esett. Még mindig a pad alatt volt. Lassan odament, közben figyelmesen körbenézett, nem igyekszik-e érte éppen a tulajdonosa.

Senki. Grace tehát letérdelt a padnál, hogy szemrevételezze a bőröndöt. Semmi rendkívüli nem látszott rajta, kopottas volt, mint az ezernyi elhaladó utas kezében lévő bőröndök általában, csak a fogója volt valamicskét szebb az átlagosnál: a már nem új, jócskán viseltes gyöngyház fogantyú. És persze ezt nem vitte senki, nem volt átutazóban, hiszen itt árválkodott a pad alatt. Árválkodott. Talán elveszítették? Grace most elbizonytalanodott egy pillanatra, eszébe jutott egy történet a háború idejéből, amikor egy ilyen elhagyott bőröndről kiderült, hogy valójában bomba. De annak már vége, már nem kell idegen megszállóktól és támadásoktól rettegni, az ilyen fenyegetések már nem mindennapos rémségek, az emlékük is elenyészett.

Grace alaposan megnézte magának a bőröndöt, hátha kiderül, ki a gazdája. Az oldalára krétával egy nevet írtak. Erről eszébe jutottak Frankie ügyfelei; a túlélők azt mesélték, a németek íratták így a nevüket a holmijukra, hogy ezzel is abba a hitbe ringassák őket, hogy egyszer visszakaphatják. Ezen csak egyetlen szó állt: Trigg.

Grace végiggondolta a lehetőségeit: idehívhat egy hordárt, vagy akár tovább is mehet, mintha mi sem történt volna. Már így is hatalmas késésben volt. De a kíváncsiság nem hagyta nyugodni. Talán a belsejében van egy címke. Ahogy a zárral babrált, az egyszerre csak magától kipattant. És máris azon kapta magát, hogy felnyitotta a bőrönd tetejét. A válla felett gyors pillantást vetett hátra, mint aki attól fél, bármelyik pillanatban rajtakaphatják, de aztán belekukkantott a bőröndbe. Gondosan csomagolták össze, női ruhák makulátlan halmán a felső sarokban egy bontatlan csomag Yardley levendulaszappan és egy ezüsthátú hajkefe. Az aljába pedig egy pár babacipőt dugtak, de egyéb gyerekruhának semmi nyoma.

Hirtelen megbocsáthatatlan vétekként hasított belé az érzés, hogy egy idegen magánéletében turkál (és persze így is volt). Gyorsan kirántotta a kezét. És közben valami végigvágta a mutatóujját.

– Jujj! – kiáltott fel önkéntelenül.

Közel háromcentis vércsík jelent meg az ujján, egyre szélesedett, kövéren buggyanó vércsepp gyűlt össze a peremén. A szájához kapta a kezét, a sebet szopogatta, hogy elállítsa a vérzést. Közben a sértetlen kezével még egyszer belekotort a bőröndbe, hogy lássa, mivel vágta meg magát: borotvával vagy késsel? De csak egy boríték lapult a ruhák alatt, egy alig fél centi vastag, tömött boríték. A papír széle sebezte meg. Hagyd békén, szólalt meg egy hang a fejében. De képtelen volt uralkodni magán, kinyitotta a borítékot.

Egy darab csipkébe göngyölt fényképcsomagot talált benne. Grace kivette a képeket, közben a vére foltot hagyott a csipkén. Vagy egy tucatnyi fotó volt, mindegyiken egy-egy fiatal nő. Túlságosan is különböztek egymástól, nem állhattak rokonságban. Volt, aki katonai egyenruhát viselt, mások ropogósra vasalt blúzt és blézert. Huszonötnél egyikük sem lehetett idősebb.

Helytelennek tűnt, hogy ezeknek az idegen lányoknak a fényképét bámulja. Vissza is akarta tenni a helyére, elfelejteni, hogy látta őket. De a legfelső képen lévő lány szeme sötét volt és kihívó. Ki lehetett?

Ekkor azonban a pályaudvar előtt szirénázás hangzott fel az utcán. Grace-t olyan érzés kapta el, hogy érte jöttek, hogy letartóztassák, amiért más holmijában matat. Kapkodva igyekezett visszacsomagolni a képeket a csipkébe, és a bőröndbe tenni az egészet. De rosszul hajtogatta a csipkét, a csomag nem fért bele a borítékba. Egyre hangosabban visítottak a szirénák. Sietnie kellett. Nagy igyekezetében a saját táskájába vágta hát a fényképeket, a bőröndöt berúgta a pad alá, hogy ne is lássa senki.

És már rohant is lüktető ujjal a kijárat felé.

– Sejthettem volna, hogy semmi jó nem sül ki abból, ha bejövök ide – mormolta magában.

MÁSODIK FEJEZET
ELEANOR

London, 1943

Az Igazgató magánkívül volt.

Olyan erővel csapott mancsszerű kezével a hosszú konferenciaasztalra, hogy a teáscsészék beleremegtek, és a tea még a távolabbi végen is kilöttyent. A reggeli megbeszélés szokásos vidám nevetgélése és fecsegése elhalt. Az Igazgató arca vöröslött.

– Újabb két ügynökünket kapták el – üvöltötte, nem is próbálva visszafogni magát. Odakinn a folyosón megtorpant egy arra járó gépírónő, tágra nyílt szemekkel mérte fel a helyzetet, majd elsietett. Eleanor az ajtóhoz ment, hogy becsukja, közben a fejek fölé gyűlt cigarettafüst-felleget hessegette fél kézzel.

– Igen, uram – hebegte Michaels kapitány, a királyi légierő attaséja. – A Marseille közelében ledobott ügynökeinket pár óra alatt letartóztatták. Azóta nincs róluk semmi hír, ezért azt feltételezzük, hogy megölték őket.

– Kik voltak azok? – kérdezte a Különleges Hadműveletek Végrehajtó Egységének igazgatója, név szerint Gregory Winslow, aki korábban ezredesi rangban szolgált a seregben, a nagy háborúban kitüntetéseket szerzett. És bár lassan betöltötte a hatvanat, impozáns figurája nem hajlott meg, a főhadiszálláson mindenki csak „az Igazgatóként” emlegette.

Michaels kapitányt zavarba ejtette a kérdés. A hadműveleteket a távolból irányító emberek szemében a terepen dolgozó ügynökök névtelen sakkfigurák voltak csupán.

Az Igazgató mellett ülő Eleanor számára azonban nem.

– Harry James, született Kanadában, végzett az oxfordi Magdalen College-on. Ewan Peterson, korábban a Királyi Légierő szolgálatában – sorolta a részleteket, mert kívülről tudta minden, idegen földön ledobott emberük adatait.

– A hónapban ez már a második letartóztatás – rágcsálta az Igazgató a pipája végét. Egyelőre elfelejtette meggyújtani.

– A harmadik – helyesbített Eleanor halkan, mert nem állt szándékában még jobban kihozni a béketűrésből, az igazsághoz mindazonáltal ragaszkodott. Közel három éve, hogy Churchill rábólintott a Különleges Hadműveletek Végrehajtó Egységének, azaz a SOE*-nek az életre hívására. Feladatuk „Európa lángba borítása” lett, eszközük a szabotázs és a felforgatás. Azóta csaknem háromszáz embert küldtek a kontinensre, hogy lőszergyárakat és vasútvonalakat tegyenek tönkre, nagy részük az „F szekció” tagjaként Franciaországban gyengítette az infrastruktúrát, és igyekezett a szövetségesek régóta feltételezett és várt inváziójára felfegyverezni a francia ellenállókat.

Csakhogy a Baker Street-i főhadiszállás berkein túl a SOE senki szemében sem tűnt sikertörténetnek. Az MI6 és más hagyományosabb kormányzati szervezetek morgolódtak a szabotázsakcióik ellen, amatőr húzásnak tartották őket, amelyek ráadásul veszélyeztetik az ő jóval kifinomultabb, földalatti műveleteiket. De egyébként sem volt egyszerű objektíven felmérni a tevékenységüket, hiszen egyrészt titkos információnak számított, másrészt a hatása legföljebb az invázió idején lesz érzékelhető. Ráadásul az utóbbi időben kezdtek holtvágányra futni, egyre több ügynöküket leplezték le. Talán a műveleteik nagysága miatt alakult így, és egyszerűen szólva a saját sikerük áldozatává váltak? Vagy valami egészen más okra kellett gyanakodni?

Az Igazgató úgy fordult Eleanor felé, mint egy oroszlán az éppen megpillantott zsákmánya felé:

– Mi a fene történik, Trigg? Nem elég felkészültek? Hibáznak?

Eleanort váratlanul érte a főnöke kérdésáradata. Amikor az intézmény létrehozását követő hetekben titkárnőként sikerült beverekednie magát ide, kemény küzdelmet vívott a pozíciójáért: nem elég, hogy nő, ráadásul lengyel nemzetiségű is… és zsidó. Kevesen tartották idevalónak. Gyakran ő maga is elmerengett, hogy a Pinszkhez közeli apró falucskából mégis hogyan kerülhetett ide, London legfelsőbb döntőcsarnokainak egyikébe. Sikerült azonban meggyőznie az Igazgatót, hogy adjon neki egy esélyt, és tudása, ügyessége, mindenre kiterjedő figyelme és munkamemóriája érdemeivel elnyerte a bizalmát. Bár a fizetése és kinevezése nem változott, már sokkal inkább tanácsadói munkakört töltött be mellette. Az Igazgató ragaszkodott a jelenlétéhez, nem hagyta, hogy a többi titkárnő közé ültessék, mindig maga mellett, a jobbján akarta tudni a nagy tárgyalóasztalnál. (Eleanor azt gyanította, ez utóbbi azért volt annyira fontos, hogy leplezhesse a jobb füle süketségét, amit egyedül neki vallott be. A megbeszéléseket követően Eleanornak mindig gyors összefoglalót kellett az elhangzottakról adnia neki, hogy semmi se sikkadhasson el a rossz hallása miatt.)

A véleményét azonban eddig még soha nem kérte ki nyilvánosan, a többiek előtt.

– Uram, ha megengedi, a hiba nem a felkészítésükben vagy a kivitelezésben van.

Hirtelen tudatosodott benne, hogy minden szempár rászegeződik. Mindig is nagy elégedettséggel töltötte el, hogy észrevétlen tud maradni a munkahelyén. Elég volt azonban ez a kurta kijelentés, és a hosszú idő alatt kiépített álcája semmivé foszlott. A férfiak nyilvánvaló kétkedéssel meredtek rá.

– Hanem miben? – kérdezte az Igazgató a szokásos türelmetlenséggel a hangjában.

– Abban, hogy férfiak – felelte Eleanor, majd igen körültekintően megválogatva a szavait, hogy senkinek se gázoljon a lelkébe, folytatta: – A városokból majdnem az összes francia fiatalember eltűnt mostanra. Besorozták őket a nemzeti hadseregbe, a Vichy-kormány mellett harcolnak, vagy épp börtönben ülnek, mert nem voltak hajlandók érte fegyvert fogni. Így az ügynökeink képtelenek észrevétlenül maradni.

– De mi a megoldás? Vonuljanak mindannyian illegalitásba?

Eleanor a fejét rázta. Semmiképpen sem bujkálhattak, hiszen szabadon kellett mozogniuk a helyiek között, tőlük szerezhettek ugyanis létfontosságú híreket. A lautreci pincérnőtől, aki kihallgatta a beborozott tisztek hangos fecsegését, a parasztasszonytól, akinek szemet szúrt, hogy a földjük mellett megváltozott a vasút forgalma, a hétköznapi polgároktól, akik hiteles információkkal szolgálhattak a mindennapi életről. Ráadásul az ügynököknek emellett fel kellett valahogyan venniük a kapcsolatot a hálózattal, vagyis az ellenállók helyi erőivel, hogy besegíthessenek nekik a németek elleni felforgató akcióikba. Tehát az F szekció ügynökei semmiképpen sem áshatták be magukat a föld alá, pincék és barlangok rejtekébe.

– Akkor? – várta a választ türelmetlenül az Igazgató.

– Van egy másik lehetőség… – kezdte Eleanor határozatlanul. Az Igazgató már majdnem elveszítette a türelmét, és beosztottja igazán nem volt az a típus, aki nem találja a szavakat, de most olyan merész gondolatot készült kimondani, hogy minden eltökéltségére szüksége volt hozzá. Mély lélegzetet vett. – Nőket kell küldeni.

– Nőket? Ezt nem értem.

Eleanor fejében már hetekkel korábban megfogalmazódott a gondolat, amikor a híradós szobában az egyik rádiós lányt figyelte, milyen magabiztosan és könnyedén dekódolja az egyik Franciaországba telepített ügynökük rejtjeles üzenetét. Hirtelen elkapta az érzés, hogy kár ilyen tehetséget erre fecsérelni. A terepről kellene inkább leadnia a kódolt üzeneteket. De olyan idegen volt eleinte a gondolat, hogy még nem kristályosodott ki a fejében. Nem is állt szándékában épp most előhozakodni vele, éppenséggel soha nem tervezte megosztani mással, és mégis kimondta ilyen félig megérlelt formában.

– Igen.

Sok történetet hallott már ügynöknőkről, keleten egymagukban dolgozó nőkről, akik üzeneteket hoztak-vittek, hadifoglyokat szöktettek. Már az első világháborúban is voltak ilyen esetek, méghozzá jóval nagyobb számban, mint azt képzelnénk. De hogy hivatalos program keretei között, szánt szándékkal és célzatosan nőket képezzenek ki műveleti feladatokra… az egészen más lapra tartozott.

– Mégis mit csinálnának azok a nők? – faggatta tovább az Igazgató.

– Ugyanazt, amit a férfiak – vágta rá Eleanor. Hirtelen ingerültté tette, hogy magyaráznia kell, és a dolog ennyire nem magától értetődő. – Üzeneteket továbbítanának rádión. Futárkodnának. Felfegyvereznék az ellenállókat, hidakat robbantanának.

A hátországi fronton rengeteg feladatot vettek át a nők, nem maradtak meg a gyereknevelésnél és a rendfenntartásnál. Repülőt vezetnek, légvédelmi ágyúkat kezelnek. Miért annyira nehéz felfogni, hogy ha minderre képesek, akkor az újabb feladat sem okozna nekik nehézséget?

– Egy női szektor? – vetette közbe Michaels alig leplezve kétkedését.

Eleanor tudomást sem véve róla szembefordult az Igazgatóval:

– Gondolja meg, uram – kapott lendületre, ahogy az ötlet kezdett határozott formát ölteni a fejében. – Franciaországban nem sok fiatalembert látni, mindenütt csak nők vannak. Az utcákon, a boltokban, a kávéházakban. De persze a már nálunk dolgozó nők… – jutott eszébe a rádiós kisasszony, aki régóta munkálkodott fáradhatatlanul a SOE érdekében. Bizonyos szempontból ő és a társai lennének a tökéletes választás: ki vannak képezve, mindent tudnak a feladatról, és elhivatottak. De épp amiatt nem voltak mégsem alkalmasak a terepmunkára, ami olyan ideális választássá tette őket: túlságosan is be voltak már ágyazódva, túl sokat láttak és hallottak ahhoz, hogy ellenséges környezetbe, a megszállt területekre küldjék őket. – Ők nem jöhetnek szóba. Újonnan toborzott nőket alkalmazhatunk csak a feladatra.

– És mégis hol találunk ilyen nőket? – kérdezte az Igazgató, akinek láthatóan tetszett az ötlet.

– Ott, ahonnan a férfiakat is verbuváljuk – mondta, hiszen a férfiakat sem egy hivatalos testületből emelték át. – A női hadtestben vagy a nővérszolgálatnál, az egyetemeken és a kereskedelmi iskolákban vagy a gyárakban és az utcán. A lényeg, hogy ugyanaz a típus legyen: okosak, alkalmazkodók, és persze tudjanak franciául – tette hozzá, mert nem volt egységes képlet arra, ki alkalmas a feladatra, nem válogathattak végzettség szerint, sokkal inkább a képességek határozták meg, ki az ideális ügynök.

– Ki kellene képezni őket – jelentette ki Michaels olyan hangon, mintha ez valami leküzdhetetlen akadályt jelentene.

– Ahogy a férfiakat is – emlékeztette Eleanor. – Senki sem születik ügynöknek.

– Na de utána? – faggatta tovább az Igazgató.

– Utána bevetjük őket.

– A genfi egyezmény kifejezetten tiltja a női harcosokat, uram – szólt megint közbe Michaels az asztal körül ücsörgő többi férfi helyeslő bólogatásától kísérve.

– Az az egyezmény elég sok minden mást is tilt – vágta rá Eleanor. Pontosan ismerte a SOE minden sötét titkát, hogyan kerülik meg a törvényi rendelkezéseket, hogyan találnak kiskapukat a háború szorításában. – A nyilvánosság felé talán tehetnénk úgy, mintha a nővérszolgálathoz tartoznának.

– Feleségek, anyák és lányok életét vinnénk vásárra – ellenkezett Michaels.

– Nekem ez nem tetszik – szólalt meg egy újabb hang az asztal mellett. Eleanor gyomra idegesen rándult össze. Az Igazgató nem éppen az erős akaratáról volt híres, és ha az összes többi vezető felsorakozik Michaels mellett, akkor megeshet, hogy kihátrál az elképzelés mögül.

– Mert az tetszik, hogy kéthetente fél tucat emberünket ölik meg a németek? – nézett keményen a szemébe Eleanor. El se hitte, hogy így állja a sarat.

– Kipróbáljuk – jelentette ki az Igazgató, szokatlan határozottsággal véve elejét a további vitáknak. Eleanorhoz fordult: – Lejjebb az utcán, a Norgeby House-ban állítsa fel a hivatalát, és közölje, hogy mire van szüksége.

– Én? – meredt rá Eleanor meghökkenve.

– A maga ötlete volt, Trigg. Maga vezeti az egész átkozott vállalkozást.

Eleanor összerezzent a kemény szóhasználatra, nem tehetett róla, az ülés elején felhozott veszteségeket juttatta az eszébe.

– Uram – emelkedett szóra Michaels –, kétlem, hogy Miss Trigg alkalmas lenne a feladatra. Ne vegye magára – biccentett felé kurtán, miközben minden férfi őt méregette nagy kritikusan.

– Nem veszem – közölte Eleanor, hiszen valóban volt már bőven ideje megszokni, hogy a körülötte dolgozó férfiak mind átnéznek rajta.

– Uram, magam is elég szokatlan választásnak ítélem Miss Trigget – közölte az asztal végéből egy katonatiszt. – Az ő hátterével…

Minden fej egyetértőn bólogatott, mormogás és helytelenítés közepette méregették Eleanort, szemükben ott villogott a nagy kérdés, hogy vajon megbízhatnak-e benne. Nem közülünk való, nem bízhatunk benne, virított az arcokon. Hiába dolgozott olyan régóta a SOE-nél, még mindig az ellenséget látták benne. Az idegent, a külföldit. Nem mintha nem próbált volna beilleszkedni, megtett mindent, ami csak elképzelhető, még a kiejtését is hosszasan csiszolta, hogy ne csengjen idegenül. Állampolgárságért folyamodott, de első ízben megtagadták, és még az Igazgató közbenjárása is kevésnek bizonyult a döntés megváltoztatásához. Néhány hónappal ezelőtt másodszor is beadta a kérelmet, csatolt hozzá ajánlólevelet is a főnökétől, hátha ez már elég lesz. De egyelőre nem kapott választ.

Most megköszörülte a torkát, a szavakat kereste, amelyekkel kulturáltan visszautasíthatja a felkérést, de az Igazgató megelőzte:

– Állítsa fel a hivatalát, Eleanor – rendelkezett. – Haladéktalanul kezdje meg a toborzást és a lányok kiképzését – tette még hozzá, egyetlen kézmozdulattal fojtva bele a szót minden tiltakozóba.

– Igen, uram – szegte fel a fejét Eleanor, és állta a rászegeződő pillantásokat.

De a megbeszélés után megvárta, míg mindenki távozik, és akkor állt az Igazgató elé:

– Én nem hiszem, uram…

– Ostobaság, Trigg. Mindannyian tudjuk, hogy maga a mi emberünk. Még a katonák is, bárhogy tiltakozzanak is, és bármennyire nem értik is, hogy miért.

– De még ha így is van, uram, akkor is tény, hogy kívülálló vagyok. Nincsenek kapcsolataim, befolyásom.

– Kívülálló, és éppen ezért kell maga erre a feladatra – halkította le a hangját a főnöke. – Unom már, hogy mindent és mindenkit beszippant a politika. Maga soha nem hagyná, hogy a személyes kapcsolatai vagy egyéb aggályok befolyásolják a döntéseit.

Hát persze, bólintott Eleanor, ez igaz. Hiszen nincsen se férje, se gyereke, semmi külső elfoglaltsága. Az ő életében csakis a küldetés számít, csakis a munka, és ez soha nem is volt másként.

– Biztos, hogy én nem mehetnék bevetésre? – kérdezte meg, hiába tudta pontosan a választ. Mert ugyan hízelgett neki, hogy a feljebbvalója éppen őt tartja a legalkalmasabbnak a szervezet irányítására, a pozíciót mégsem érezte annyira értékesnek, mintha a terepen tevékenykedhetne.

– A megfelelő papírok nélkül úgysem hiszem, hogy alkalmas lenne – jött a legkézenfekvőbb érvvel az Igazgató. Itt, Londonban meghúzódhat a háttérben, de megszerezni a papírokat, amelyekkel átdobhatják a kontinensre, pláne most, hogy még a brit állampolgársága is függőben van… – Arról nem is beszélve, hogy ez mennyivel fontosabb feladat. Mostantól van egy saját ügyosztálya, lányokat kell toboroznia, kiképezni őket. És ilyesmit csakis olyan valaki csinálhat, akiben a lányok megbíznak.

– Én? – kerekedett el Eleanor szeme, mert tisztában volt vele, hogy a SOE többi női alkalmazottja hideg és távolságtartó nőszemélynek tartja, akit soha nem hívnának meg teázni vagy ebédelni, és még csak véletlenül sem bíznák rá a titkaikat.

– Eleanor – folytatta az Igazgató halk, átható hangon –, nem sokan mondhatjuk el magunkról, hogy olyasmit csinálunk, amit évekkel ezelőtt, a háború előtt elterveztünk magunknak.

Ez bizony igazabb volt, mint amilyennek a férfi gondolta volna. Eleanor fontolóra vette a felkérést: végre esélyt kaphatna, talán korrigálhatja a hibákat, melyeket az elmúlt hónapban az oldalvonal mellől volt kénytelen végigasszisztálni. És még ha nem is dobják át éles akcióba, legalább alkalma nyílhat tenni valamit.

– Ki kell gondolnia, hová mehetnek a lányok, és oda kell juttatnia őket – folytatta az Igazgató, mintha már rég igent mondott volna a felkérésre. Eleanorban azonban még munkált némi kétség. Vonzotta a feladat, az nem is kérdés, ugyanakkor átlátta a hatalmas tétjét is, mintha egy egész pakli kártyát terítettek volna ki elé az asztalra. A férfiak nagy terheket cipeltek, és bár a szíve mélyén meggyőződése volt, hogy az ügynöknők jelentik a megoldást, azzal is tisztában volt, hogy herkulesi munka lesz felkészíteni őket. Túlságosan is nagy feladat ez, nem engedhette meg magának, hogy így kiszolgáltassa magát.

Felpillantott a falon lógó fényképekre – a SOE elesett ügynökeire, a sok-sok fiatalemberre, akik mindent feláldoztak ebben a háborúban. Eszébe jutott a németek kémelhárítása, a párizsi Avenue Fochon működő Sicherheitsdienst, ahol a hírhedt, az aktái alapján kegyetlen és ravasz Hans Kriegler SS-őrnagy, a korábbi koncentrációstábor-parancsnok feltehetően ebben a pillanatban is az ő ügynökeik vesztét tervezgeti. A pletykák és a jelentések szerint képes volt a helyiek gyerekeit felhasználva vallomásokat kicsiholni az ellenállókból, élve húskampóra akasztani a foglyokat, míg ki nem szedte belőlük az információkat, s aztán otthagyni őket meghalni.

Ennyi elég volt, Eleanor tudta, hogy nincs választása, el kell vállalnia a megbízást.

– Legyen. De akkor minden az én hatáskörömbe tartozik – közölte. Fontos, hogy az ember mindenekelőtt tisztázza a feltételeket.

– Úgy lesz.

– És csakis magának tartozom beszámolni – tette hozzá, mert a különleges szektorok alapvetően az Igazgató helyetteseinek jelentettek. Eleanor a folyosón várakozó Michaelsre sandított. A férfiak nyilván nem örülnek majd, hogy az Igazgató még jobban a befolyása alá került. – Csakis magának – ismételte meg, hogy a szavainak foganatja legyen.

– Nem vesződünk a bürokráciával – ígérte az Igazgató. – Csakis nekem tesz jelentést.

Eleanor érezte a reménytelenséget a hangjában, milyen nagy szükségét érzi, hogy legalább ez az elképzelés eredményes legyen.

HARMADIK FEJEZET
MARIE

London, 1944

Arra még legvadabb álmában sem számított volna, hogy épp a vécén szervezik be titkos ügynöknek (már ha egyáltalán valaha is számított volna effélére).

Egy órája még a York Street-i csendes kávéház, a Town House egyik ablak melletti asztalánál üldögélt. Gyakran megfordult itt a nyomorúságos belügyminisztériumi irodájának napi nyüzsgése után, ahol gépírónőként dolgozott, jólesett kicsit kifújni magát. A hétvégére gondolt, már csak két nap addig, látta maga előtt a kis ötéves Tesst a ferde fogával, amely mostanra biztosan jobban előbújt már. Mosolyogva idézte fel, még ha összeszorult is a szíve, hogy csak hétvégi anyuka lehet, aki mintha éveket töltene távol tőle. Tesshez húzta minden porcikája, a patakparton szeretett volna vele játszani, együtt gyűjteni a kavicsokat. De valakinek muszáj volt a városban maradnia pénzt keresni, hogy az egyre rosszabb állapotba kerülő Maida Vale-i sorházi lakásuk fenntartását fizesse, előteremtse a felújítás költségeit. Már ha nem bombázzák szét.

Távoli dörgés hallatszott, a tányérok csörömpöltek az asztalokon. Marie felkapta a fejét, ösztönösen a gázálarc után kapott a keze, pedig a Blitz vége óta nem hordott már senki sem magánál. A kávéház kirakatüvegére meredt. Az eső áztatta járdáról nyolc-kilenc éves kisfiú próbált széntörmeléket összekaparni. Marie gyomra összerándult. Az anyja hol lehet vajon?

Eszébe jutott az a több mint két évvel azelőtti nap, amikor végül úgy döntött, mégis vidékre küldi Tesst. Eleinte elképzelhetetlen volt a gondolat, hogy elváljon a kislányától. De aztán az utca túloldalán pont a szemközti házat bombatalálat érte, és hét gyerek meghalt. Csak a jóisten kegyelmén múlott, hogy Tess nem volt közöttük. Másnap reggel Marie mindent megszervezett.

És Tess legalább Hazel nénikénél van. Aki inkább az unokanővére, és elég savanyú teremtés, de a kislányt imádja. Tess pedig odavan az ódon, kelet-angliai paplakért a végtelen sok szekrényével és a számtalan, dohos búvóhelyével. Jó időben kedvére szaladgálhat a mezőkön, esőben pedig beülhet Hazel nénivel a postahivatalba dolgozni. Marie nem tudta elképzelni, hogy egyszerűen vonatra tegye a lányát, és vidékre küldje valami hideg kolostorépületbe, idegenek közé. Épp elégszer látta tavaly péntekenként a King’s Crosson, amikor Tesshez indult északra, a sok könnyeit nyelő anyukát, ahogy a kicsik kabátját, nyakkendőjét igazgatják, a fiatalabb testvérek a nagyobbak nyakán csüngenek kétségbeesetten, sokan zokogva kapaszkodnak a túlságosan is nagy bőröndökbe, vagy épp a vonatablakon át próbálnak kereket oldani. A látvány majdnem elviselhetetlenné tette a kétórás utat, mire végre a karjaiba kaphatta Tesst. Minden áldott vasárnap addig maradt, míg Hazel rá nem szólt, hogy ideje indulni, ha nem akar lemaradni az utolsó vonatról és kint ragadni a kijárási tilalom idején. A kislánya jól volt, biztonságban, a családnál. De nem lett elviselhetőbb a helyzet attól a ténytől, hogy még mindig csak szerda van.

Lehet, hogy visszahozhatta volna már a városba? Az elmúlt hónapokban ez a kérdés nem hagyta nyugodni, mert láthatóan egyre több kisgyerek tért vissza. A Blitz rég véget ért, és a normális élet majdnem teljesen helyreállt, legalábbis nem kellett a metróállomásokon tölteni az éjszakát. Ugyanakkor a háborút még nem nyerték meg, és Marie-t számtalan balsejtelem gyötörte.

A kétségeit félretéve egy könyvet vett elő a táskájából. Egy Baudelaire-verseskötet volt, nagy kedvence, mert az elegáns sorok boldogabb időkbe repítették vissza, amikor még Bretagne keleti vidékein töltötték a nyarakat az anyjával.

– Bocsásson meg – szólalt meg egy férfi, mikor épp belemelegedett volna az olvasásba. Marie ingerülten pillantott fel: negyvenes, kockás gyapjúzakós, szemüveges, jelentéktelen külsejű férfi hajolt át a szomszédos asztaltól. Előtte egy tányéron pogácsa. Még hozzá sem nyúlt. – Megkérdezhetem, mit olvas?

Talán udvarolni próbál? – futott át Marie agyán. Manapság, hogy a városban mindenütt ott voltak az amerikai katonák, mindennapossá vált a jelenség, ahogy hangoskodva, hármasával-négyesével áradtak ki a kocsmákból a nap közepén, összekaroltak, és széltében elfoglalták a teljes járdát, éles kacagásuk összezúzta a nagy csendességet.

De ez a férfi brit kiejtéssel beszélt, figyelmes tartózkodása nem mutatott semmi tisztességtelen szándékot. Marie felemelte a könyvet, hogy elolvashassa a címét.

– Felolvasna nekem egy kicsit? Nem bánná? – kérte a férfi. – Én sajnos nem beszélek franciául.

– Nem hiszem, hogy… – tétovázott Marie, mert váratlanul érte a szokatlan kérés.

– Kérem – vágott a szavába a férfi már-már könyörgőn. – Olyan sokat jelentene nekem.

Vajon miért? – tűnődött el Marie. Talán elveszített egy francia ismerőst, esetleg harcolt odaát.

– Jól van – adta meg magát, végül is néhány sorba nem hal bele. A N’importe où hors du monde című verset kezdte felolvasni. Eleinte zavartan, de gyorsan belemelegedett.

Néhány mondat után abbahagyta.

– Tetszett? – kérdezte, és arra számított, hogy a férfi majd kéri, folytassa még. De nem tette.

– Valahol tanulta a franciát?

– Nem, csak beszélem – rázta meg a fejét Marie. – Anyám francia volt, és gyerekkoromban Franciaországban töltöttük a nyarakat.

Valójában nem is a nyaralás volt a cél, hanem hogy minél távolabb legyenek az apjától, aki mindig erőszakossá vált az italtól, munkát nem talált, vagy ha mégis, hát képtelen volt megtartani, az anyjára a neveltetése és a családi vagyon miatt neheztelt, rá pedig azért, mert nem fiúnak született. Ezért töltötték ők ketten a nyarakat a távoli Franciaországban. És ezért menekült Marie Londonba tizennyolc évesen a herefordshire-i majorságból, ahol felnőtt, és ezért vette fel az anyja nevét. Világosan látta, hogy ha ott marad a rettegett házban, egy fedél alatt az egyre rémesebb és nehezebb természetű apjával, előbb-utóbb koporsóban kerül ki onnan.

– Lenyűgöző a kiejtése – közölte a férfi. – Majdhogynem tökéletes – fűzte hozzá. De mégis hogy tudja ezt megítélni, ha egyszer nem tud franciául? – ámult Marie. – Dolgozik valahol?

– Igen – nyögte, mert meglepte, kellemetlenül érintette a hirtelen témaváltás. Sietősen felállt, aprót keresgélt az erszényében. – Ne haragudjon, de mennem kell.

A férfi felé nyúlt, és Marie látta, hogy egy névjegyet nyújt neki.

– Nem akartam szemtelen lenni. Csak arra gondoltam, nem érdekelné-e egy állásajánlat – folytatta. Marie elvette tőle a névjegyet. Mindössze annyi állt rajta, hogy Baker Street 64. Név vagy cégnév semmi. – Eleanor Trigget keresse.

– Miért keresném? – kérdezte Marie egyre jobban összezavarodva. – Hiszen már van munkám.

A férfi alig láthatóan ingatta a fejét.

– Ez más. Fontos munka, és maga nagyon alkalmas lenne rá, ráadásul igen nagyvonalú a javadalmazás. De sajnos többet nem mondhatok.

– És mikor menjek oda? – kérdezte Marie, bár bizonyos volt benne, hogy úgysem fog elmenni.

– Menjen most – vágta rá a férfi. Marie arra számított, hogy fix időpontot kap. – Akkor elmegy?

Marie letette a pénzt az asztalra, és válasz nélkül kisietett a kávéházból, hogy mielőbb megszabaduljon a tolakodó férfitól. Odakint kinyitotta az esernyőjét, megigazgatta nyomott mintás, bordó sálját, mert csípős volt a levegő, és befordult a sarkon. Még hátrakukkantott a válla felett, hogy ellenőrizze, a férfi nem követi-e. Azután megnézte még egyszer a kártyát: egyszerű, fekete-fehér, hivatalos névjegy volt.

Mondhatott volna nemet is a férfinak, villant be hirtelen Marie-nak. Vagy akár most rögtön a szemétbe hajíthatná a névjegyet, és mehetne a dolgára. Ha nem lenne annyira kíváncsi. Milyen munkáról lehet szó? Kinek dolgozna? Lehet, hogy végre valami izgalmasabb a véget nem érő gépelésnél. És a férfi azt is mondta, hogy jól fizet, amire meg végképp nagy szüksége lenne.

Tíz percre rá a Baker Street torkolatában találta magát. Megállt egy pillanatra a sarkon egy vörös postaláda mellett. Most jutott eszébe, hogy állítólag Sherlock Holmes emeletes háza is ebben az utcában állt, ezért mindig is rejtélyes, ködös helynek képzelte. Közben ez is csak egy átlagos utca, unalmas irodaházakkal, egymást érő földszinti üzletekkel. Távolabb pedig téglaépületek, irodákká alakított sorházak. Elment a 64-es számig, aztán elbizonytalanodott. Az ajtó mellett az Összfegyvernemi Kutatóiroda felirat volt olvasható. Mi a csuda ez az egész?

Mielőtt még bekopoghatott volna, az ajtó kivágódott, és egy testetlen kéz balra mutatott:

– Orchard Court, a Portman Square-en. A sarkon balra, majd végig az utcán.

– Elnézést – tartotta maga elé Marie a névjegyet, nem mintha lett volna ott bárki is, aki elolvashatta volna –, a nevem Marie Roux. Ideküldtek, hogy keressem Eleanor Trigget.

Az ajtó becsukódott.

– Ez egyre különösebb – motyogta maga elé, miközben Tess kedvenc könyve, az Alice csodaországban dúsan illusztrált kiadása jutott az eszébe. Hétvégente mindig ebből olvasott neki. Ahogy a sarkon befordult, újabb sorházakat látott, de csak ment, míg a Portman Square-re nem ért. Itt megtalálta az Orchard Court nevű épületet, és bekopogtatott. Semmi. Kezdett olyan érzése lenni, hogy felültették. Szakállas tréfa. Már épp sarkon fordult, hogy hazainduljon, és elfelejtse ezt az egész badarságot. Ekkor azonban nyikorogva kinyílt az ajtó a háta mögött. Ő megperdült, és ősz hajú komornyik állt előtte.

– Igen? – meredt rá jegesen, mintha Marie valami házaló lenne, és szükségtelen kacatokat próbálna rátukmálni. Marie idegességében szóhoz sem jutott, csak a névjegyet mutatta fel.

A férfi intett, hogy lépjen be.

– Jöjjön – mondta immár türelmetlenül, mintha Marie jókora késéssel érkezett volna a megbeszélt időpontra. Bevezette egy előcsarnokba, amely a magas mennyezettel és a méltóságteljes csillárral egy valaha volt grandiózus otthon emlékét idézte. Kinyitott jobboldalt egy ajtót, de aztán gyorsan be is csukta.

– Itt várjon – utasította.

Marie kínosan toporgott az előtérben, oda nem illőnek érezte magát. Az emeleten lépéseket hallott, és ahogy megfordult, egy jóképű fiatalembert látott a kanyargós lépcsőn ereszkedni. Dús, szőke haja volt. Ahogy Marie-t megpillantotta, megtorpant.

– Aha, szóval maga is benne van a Bandában? – kérdezte.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Akkor csak betévedt ide? – mosolyodott el a férfi, de nem várt választ. – Banda, így hívjuk ezt az egészet – intett körbe az előcsarnokon.

A komornyik a torkát köszörülve került elő. Szigorú arckifejezésétől Marie-nak az az érzése támadt, hogy nem lett volna szabad szóba elegyedniük egymással. És a szőke férfi nem is szólt többet, csak befordult egy újabb ajtón. Mintha végtelen számú ajtó nyílt volna ebben a házban.

A komornyik a folyosó végén kinyitott egy sokadikat, amely fekete-fehér csempés fürdőszobába vezetett. Marie elképedve fordult felé, emlékei szerint nem kérte, hogy kimehessen a mosdóba.

– Várjon idebenn.

Mielőtt a vendég tiltakozhatott volna, rácsukta az ajtót, ő pedig egyedül maradt. Esetlenül álldogált egy ideig, beszívta a tisztítószerek illatába vegyülő enyhe penészszagot. Még hogy a vécében várakozzon, micsoda kérés! Távozni akart, de nem tudta, hogyan tehetné, ezért inkább leereszkedett a karmos lábú kád peremére, bokáit kecsesen keresztbe fonta. Eltelt öt perc. Majd tíz.

Végül kattanva kinyílt az ajtó, és egy nő sétált be. Nála legalább egy, de az is lehet, hogy két évtizeddel idősebb. Szigorú arcú. Először úgy látta, fekete haját rövidre nyírták, de ahogy közelebb lépett, már észrevette a szoros kontyot a tarkóján. Nem viselt sem ékszert, sem sminket, keményített fehér ingét ropogósra vasalták, mint egy katonai egyenruhát.

– Eleanor Trigg vagyok, toborzó főtiszt. Elnézést a kényelmetlenségért – fűzte hozzá pattogósan –, helyszűkében vagyunk.

Bizarr kifogásnak tűnt ebben a hatalmas, rengeteg ajtajú házban, de aztán Marie-nak eszébe jutott az a fiatalember, akit a komornyik mintha elmarasztalt volna a pillantásával, amiért beszédbe elegyedett vele. Az ideérkezők talán nem találkozhatnak egymással.

Eleanor úgy fürkészte, méricskélte Marie-t, akár valami vázát vagy ékszert, engesztelhetetlenül szigorú pillantással.

– Tehát rászánta magát? – kérdezte, mintha hosszú beszélgetést zárna le. Mintha nem harminc másodperce találkoztak volna életükben először.

– Rászántam? – kérdezett vissza döbbenten.

– Igen. Határozott szándék kell ahhoz, hogy kockáztassa az életét. És nekem is határoznom kell, hogy elfogadom-e ezt a döntését.

– Bocsásson meg – kavarogtak Marie fejében a gondolatok –, attól tartok, nem értem, miről van szó.

– Mert nem tudja, kik vagyunk, igaz? – kérdezte a nő, Marie pedig megrázta a fejét. – De akkor mit keres itt?

– Egy kávéházban egy férfi a kezembe nyomta ezt a névjegyet, és… – csuklott el Marie hangja, ahogy tudatosult benne, mennyire nevetségesen cseng ebben a nyakatekert helyzetben. Még a férfi nevét sem tudta. – Azt hiszem, jobb, ha megyek – állt fel.

– Nem feltétlenül – szorította meg a vállát határozottan a nő. – Csak mert nem tudja, miért jött el, még nem biztos, hogy nem is kellene itt lennie. Gyakran olyankor dereng fel előttünk a cél, amikor a legkevésbé vagy egyáltalán nem számítunk rá. – Cseppet sem volt nőies a stílusa, sokkal inkább nyers és megkérdőjelezhetetlenül szigorú. – Ne haragudjon arra a férfira, aki ideküldte, nem árulhatott el többet. A munkánk szigorúan titkos. Még a kormány legfelsőbb köreiben is keveseknek van fogalma a tevékenységünkről.

– Ami mi is pontosan? – próbálkozott Marie.

– A Különleges Hadműveletek Végrehajtó Egységének egyik alosztálya vagyunk.

– Á – mondta Marie, bár a válasz nem igazán tisztázta számára a helyzetet.

– Titkos akciók.

– Mint Bletchley-ben a kódfejtők? – kérdezte, mert ismert egy lányt, aki ezért lépett ki a gépírónői állásából.

– Olyasmi. Bár a mi munkánk annál kicsit gyakorlatiasabb. A terepen végezzük.

– Európában? – folytatta Marie a kérdezősködést, és Eleanor biccentésére végre összeállt neki a kép: a kontinensre akarják küldeni, a háborúba. – Azt akarja, hogy kém legyek?

– Itt nem szokás kérdezősködni – csattant Eleanor hangja. Hát akkor ez nem neki való hely, villant Marie agyába. Mert ő mindig is kíváncsi természet volt, túlságosan is kíváncsi, legalábbis az anyja szerint, és a végtelen kérdéseivel csak rontott az apja állapotán, ahogy az évek haladtak előre. – Nem kémek vagyunk – folytatta azért Eleanor, mintha meg is sértődött volna a feltevésen. – A kémkedés sokkal inkább tartozik az MI6 feladatkörébe, nálunk a szabotázs a fő küldetés, vonatsínek, távvezetékek, gyárberendezések és hasonlók tönkretétele, csupa olyasmi, amivel hátráltathatjuk a németeket. És segítünk a helyi ellenállókat felfegyverezni, megszervezni a harcot.

– Még soha nem hallottam ilyesmiről.

– Nagyon helyes – mondta Eleanor szinte elégedetten.

– És miből gondolja, hogy én bármivel is hozzájárulhatnék ehhez? Nekem semmi efféle képesítésem nincsen.

– Butaság. Maga okos, tettre kész nő – jött a válasz.

De mégis honnan tudhatná ez az asszony, akivel csak alig néhány perce találkozott először? Közben pedig talán ez az első alkalom az életében, hogy valaki így jellemezte. Az apja minden erejével éppen az ellenkezőjét igyekezett belésulykolni. Richard, a rég felszívódott férje pedig csupán egy illékony pillanatig éreztette vele, hogy különleges, és tessék, azzal is mire jutott? Marie még soha nem tartotta magát sem okosnak, sem tettre késznek, most mégis kihúzta magát.

– Beszéli a nyelvet. Pont magára van szükségünk. Játszik valamilyen hangszeren? – kérdezte váratlanul Eleanor.

Még ha ebben a helyzetben nem sok oka lehetett is bármin meglepődni, az újabb kérdés ismét meghökkentette Marie-t.

– Kiskoromban zongoráztam. Aztán az iskolában hárfáztam.

– Az még jól jöhet. Nyissa ki a száját – utasította Eleanor ellentmondást nem tűrően. Marie biztos volt benne, hogy rosszul hallotta, de a nő arca meg sem rezzent. – A száját – ismételte meg türelmetlenül. Marie kelletlenül engedelmeskedett, mire a másik úgy bámult bele a szájába, akár egy fogorvos. Marie neheztelt ezért a tapintatlan személyeskedésért. – A hátsó tömést ki kell szedni – biccentett határozottan Eleanor, majd hátrébb lépett.

– Ki kell? – kérdezte Marie riadtan. – De hiszen az tökéletes tömés, alig egy éve csináltattam, nagyon drágán.

– Pont ezért. Túlságosan is drága, egyből elárulja, hogy maga angol. Majd porcelánra cseréltetjük, a franciáknak olyan van.

Erre Marie végre mindent értett: hogy miért olyan fontos a nyelvtudása, és miért okoz gondot, hogy a fogtömése nagyon angolos.

– Azt akarják, hogy francia nőnek adjam ki magam.

– Többek között. Mielőtt átdobnánk, megkapja a szükséges kiképzést a műveleti terepen. És ha kibírja a kiképzést, indulhat is – magyarázta Eleanor olyan magától értetődően, mintha Marie már rábólintott volna. – Pillanatnyilag ennyit árulhatok el. Műveleteinknek elsődleges alapvetése a titkosság.

Átdobják. Műveletek. Marie feje kavargott. Teljesen szürreális volt, hogy a nyüzsgő Oxford Street közvetlen szomszédságában, ebben az elegáns városi házban a németek elleni kémháborút tervezgetik és vívják.

– Egy órán belül itt lesz magáért a kocsi, és elviszi a kiképzőközpontunkba – közölte Eleanor, mintha mindenben megegyeztek volna.

– Most rögtön? De hát ez annyira gyors! El kell rendeznem a dolgaimat, össze kell csomagolnom.

– Ez a módja – szögezte le Eleanor. Marie azon töprengett, talán nem akarnak időt adni az embernek, hogy otthon még egyszer megfontolja a dolgot, és esetleg meggondolja magát. – Tőlünk megkap mindent, amire csak szüksége lehet, és a felmondását is beadjuk a nevében a belügynek.

Marie meghökkenten bámult rá. Nem is említette, hol dolgozik. És csak most esett le neki, hogy ezek az emberek, bárkik legyenek is, túlságosan sokat tudnak róla. Vagyis akkor nem a véletlen műve volt az a találkozás a kávéházban.

– Milyen hosszan leszek távol? – kérdezte.

– Az a küldetéstől függ, és még sok egyéb körülménytől. Bármikor felmondhat.

Lépj le, mondta egy idegen hang a fejében. Fel sem fogta, milyen hatalmas, elképzelhetetlen horderejű ügybe csöppent. De a lába nem moccant, a kíváncsisága odaláncolta.

– Van egy kislányom. Ely közelében él most a nagynénémmel. Ötéves.

– És a férje?

– Meghalt. A harcban – hazudta. Tess apja, Richard megismerkedésükkor valójában munkanélküli színészként tengette az életét a West Enden mint előadásról előadásra beugró, és a kislány születése után nem sokkal szívódott fel. Marie tizennyolc éves korában szökött az apja elől Londonba, és gyorsan bele is harapott az első lába elé pottyant férges almába. – Dunkerque-nél tűnt el.

Szörnyű hazugság volt ez, mégis jobb, mint a valószínű igazság: a férfi nagy eséllyel meg sem állt Buenos Airesig, és most dorbézolja el az ő anyai örökségét, amelyet nagy naivan a közös bankszámlájukon helyezett el, miután összeházasodtak, hogy onnan fedezzék közös életük költségeit.

– Jó helyen van a kislánya? Vigyáznak rá? – kérdezte Eleanor, mire Marie biccentett. – Helyes. Ha aggódnia kéne érte, nem tudna a kiképzésére koncentrálni.

Soha, semmilyen körülmények között nem tudná abbahagyni az aggódást Tessért, gondolta Marie. Ennyiből tudta is, hogy Eleanornak nincsenek gyerekei.

A kislányra gondolt, ahogy vidéken él, a közös hétvégéikre, és arra, hogy ha elfogadja Eleanor ajánlatát, akkor többet nem utazhat el hozzá. Milyen anya az, aki képes elfogadni egy ilyen ajánlatot? Ha felelősen gondolkodna, maradna a fenekén Londonban, megköszönné Eleanornak, hogy rá gondoltak, de visszatérne a hétköznapi életéhez, már amennyire háborús időkben bárki élete hétköznapi lehet. Tessnek rajta kívül nincsen senkije. Ha esetleg nem térne vissza, csak Hazel néni marad mellette, aki már nem sokáig lesz képes a gondját viselni.

– Heti tíz fontot fizetünk – szólalt meg Eleanor.

Ötször annyit, mint amennyit a gépírással keres. Pedig kifogta vele a lehető legjobb munkát Londonban, és mégse jut egyről a kettőre. Még akkor sem rakhatna össze annyit, amennyit most Eleanor ajánl, ha másodállást vállalna, ami persze ugyanúgy lehetetlenné tenné, hogy hétvégente eljárjon Tesshez. Gyorsan osztott és szorzott. Ebből szépen félre tudna tenni a házra, miután Hazel néninek elküldte Tess költségeit. Ami jelenleg képtelenség. Sőt vehetne neki új ruhát, játékokat karácsonyra. Tess sohasem panaszkodott, egyáltalán nem volt elkényeztetve, csakhogy Marie-nak sajgott a szíve, hogy nem adhatja meg neki azt a sok szépet, amiben neki gyerekkorában része volt. És persze így sem lehet vele együtt. Ráadásul, az igazat megvallva, piszkálta a kalandok lehetősége, Eleanor homályos célzásai a feladatokról felkeltették a kíváncsiságát. Olyan végtelenül haszontalannak érezte magát Londonban, hogy csak gépel és gépel értelmetlenül, megállás nélkül. Ennyi erővel akár valami jót is tehetne, komolyabban kivehetné a részét a háborús erőfeszítésekből – pláne, ha Eleanor igazat szólt, és megvannak benne a kellő képességek.

– Jó, legyen. Készen állok. De egy telefont el kell intéznem, meg kell mondanom a lányom gondviselőjének, hogy nem mehetek hétvégén hozzájuk.

Eleanor határozottan megrázta a fejét.

– Lehetetlen. Senki sem tudhatja, hová megy, és hogy egyáltalán megy valahová. Majd küldünk egy táviratot, és abban tájékoztatjuk a családját, hogy munkaügyben kénytelen távol maradni.

– De úgy nem tűnhetek el, hogy ne szólnék nekik.

– Pedig ezt kell tennie – nézett rá Eleanor kimérten. Az arckifejezése ugyan jottányit sem változott, Marie mégis mintha hirtelen kétséget látott volna a szemében. – Ha erre nem képes, akkor távozhat.

– Beszélnem kell a lányommal. Csak akkor csatlakozom, ha előtte hallhatom a hangját.

– Legyen – engedett végül Eleanor –, de azt nem említheti neki, hogy elutazik. A szomszéd szobában van egy készülék, onnan beszélhet. De ne túl hosszan. Öt perc – mondta olyan hangon, mintha Marie a tulajdona lenne. Mintha rendelkezne felette. Talán hiba volt belemenni, gondolta Marie. – Az elutazásáról egyetlen szót se ejtsen – ismételte Eleanor, és Marie-nak az az érzése támadt, talán ez már az első teszt, hogy valóban alkalmas-e a feladatra, talán már kezdetét is vette a vizsgáztatások sora.

Azzal Eleanor az ajtó felé indult, és intett neki, hogy kövesse.

– Várjon, van még valami – szólalt meg Marie hirtelen, és a másik nő aggodalmaskodva fordult vissza. – Azt hiszem, tudnia kell, hogy az apám családja német.

Figyelte Eleanor arcát, a szíve mélyén kicsit még reménykedett is, hogy a hírre meggondolja magát, és mégsem kér belőle, bármivel szerette volna is eddig megbízni. De ő egyszerűen csak biccentett:

– Tudom.

– Honnan?

– Minden áldott nap ugyanabban a kávéházban üldögél, nem igaz? – kérdezett vissza, és Marie bólintott. – Egyébként erről le kéne szoknia. Rémes szokás. Kulcsfontosságú, hogy az ember ne legyen kiszámítható. Mindenesetre maga csak ült ott, és franciául olvasott, mire az egyik emberünk kiszúrta magát, és arra gondolt, hogy talán alkalmas jelölt lenne. Ezután követtük, kiderítettük, hol dolgozik, megtudtuk, hogy kicsoda maga. Átfuttattuk az adatbázison, és láttuk, hogy alkalmas lehet, legalábbis első nekifutásra – fejtette ki Marie legnagyobb elképedésére. Neki az egészből fel sem tűnt semmi. – Vannak fejvadászaink, és egész Nagy-Britanniában olyan lányok után kutatnak, akik alkalmasak lehetnek a céljainkra. A legvégén azonban én hozom meg a döntést, hogy valóban megfelelnek-e. Minden egyes lány áthalad a kezeim között – mondta oltalmazó hangszínnel.

– És maga szerint én is megfelelek?

– Lehetséges – felelte Eleanor megfontoltan. – A képességei jók, de majd csak a kiképzésen láthatjuk, hogy a hasznára tudja-e fordítani őket. Hiába van papírja bármilyen tudásról, ha élesben nem képes használni. Akkor nincs sok értelme. Van valamiféle politikai elköteleződése?

– Semmi. Anyám nem hitt a…

– Elég – vágott a szavába Eleanor. – Soha ne mondjon többet a szükségesnél! – Na tessék, ez is egy vizsga volt. – Soha ne fecsegjen magáról és a múltjáról! A kiképzésen új személyazonosságot kap majd.

Addig pedig olyan lesz, mintha nem is léteznék, futott át Marie agyán.

Eleanor kinyitotta előtte a fürdőszoba ajtaját, és Marie átsétált egy könyvespolcokkal borított falú irodába. Egy mahagóniasztalon fekete telefon állt.

– Innen beszélhet – mondta Eleanor, de nem távozott, csak megállt az ajtóban, még csak nem is próbált úgy tenni, mint aki nem hallgatja majd a beszélgetést. Marie tárcsázta a központost, és a postahivatalt kérte, ahol Hazel dolgozott. Remélte, hogy még nem ment haza. Amikor a hivatalban felvették, őt kérte. És már hallotta is a csicsergő hangot:

– Marie! Csak nincs valami baj?

– Minden rendben van – sietett megnyugtatni, miközben legszívesebben a kagylóba kiabálta volna az igazságot, hogy miért is hívja valójában. – Csak érdekelt, hogy van Tess.

– Mindjárt idehívom – jött a válasz. Eltelt egy perc, majd még egy. Gyorsan már, szurkolt magában Marie. Még azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy öt perc után Eleanor egyszerűen kikapja a kagylót a kezéből, mondván: lejárt az idő.

– Halló! – szólt bele a telefonba Tess vékony hangocskáján, csordultig töltve Marie szívét.

– Hogy vagy, kicsim?

– Segítek Hazel néninek a levelek válogatásában, anyuci!

Marie elmosolyodott, elképzelte, ahogy a kislány a postai rekeszek között játszik.

– Szorgos angyalka vagy.

– És már csak két nap, és találkozunk – lelkendezett a kicsi, mert hiába volt még nagyon fiatal, pontos időérzéke rég kialakult, tisztában volt vele, hogy az anyja mindig pénteken érkezik hozzá. Csakhogy most nem fog megérkezni. Marie szíve összeszorult.

– Add vissza egy szóra Hazel nénit, édesem. És Tess, várj, szeretlek – tette még hozzá, de a lánya már nem volt vonalban. Egy pillanatra rá újra Hazelt hallotta. – Jól van? – kérdezte tőle.

– Jaj, csodálatos kislány. Elszámol százig, és már összeadni is tud. Annyira eszes. A minap is, képzeld… – egyszeriben elhallgatott, mert észbe kaphatott, milyen fájdalmas lehet Marie-nak hallani, miről marad le a lánya életében. És tényleg, Marie-t akarata ellenére is elkapta a féltékenység. Amikor Tess megszületett, Richard elhagyta, és ő magára maradt a csecsemővel, halálra rémült. Ám a hosszú, kettesben töltött éjszakák alatt lassan összenőtt Tesszel, mintha már egy test lettek volna. És aztán kénytelen volt elszakadni tőle, vidékre küldeni. Emiatt az átkozott, elhúzódó háború miatt kimarad Tess gyerekkorából. – De hétvégén majd meglátod te is – javította ki az elszólását Hazel kedvesen.

Marie-nak úgy sajgott a gyomra, mintha behúztak volna neki egyet.

– Most le kell tennem.

– Hamarosan látjuk egymást – búcsúzott tőle Hazel.

Attól félve, hogy végül elszólja magát, Marie inkább gyorsan letette a telefonkagylót.

NEGYEDIK FEJEZET
GRACE

New York, 1946

Negyvenöt perccel azután, hogy úgy kirohant a főpályaudvarról, Grace a Delancey Streetnél leszállt a buszról. A bőröndből elemelt fényképek a táskáján keresztül is égették az oldalát. Nem lepődött volna meg, ha egy rendőr vagy valaki odapattan hozzá, és visszaköveteli őket.

De ahogy a megszokott Lower East Side-i nyüzsgésben továbbindult, kezdte újra normálisnak érezni a délelőttöt. A sarkon Mortie, a hot dog árus integetett. Az ablakmosó munkások vagy kiabálva trécseltek egymással, vagy az alattuk elhaladó lányoknak füttyentgettek. Reb Sussel csemegeüzletéből mennyei illat kúszott elő.

Grace gyorsan elérte az Orchard Street-i sorházból kinőtt irodaépületet, ahol hónapok óta dolgozott, és elindult felfelé a lépcsőn. A Bleeker és Fiai, a bevándorlók jogi ügyeivel foglalkozó ügyvédi iroda a negyediken helyezkedett el – mindig alaposan ki is fullasztotta a lépcsőzés –, egy kalapos és kétemeletnyi könyvelőcég felett. A bejárati ajtó üvegébe maratott felirat félrevezető volt, mert egyedül Frankie állt mögötte, és tudomása szerint soha nem is voltak többen. A lépcsőn hosszan kígyózott lefelé a bevándorlók sora, lehettek vagy tizenöten is már, csupa beesett arc és kopott, nehéz kabát, alatta mindig túlságosan is sokrétegnyi ruha, mintha levenni se mernék kevéske tulajdonukat. Nyúzottak és gondterheltek voltak, soha nem néztek Grace szemébe. Orrát csípte mosdatlan szaguk, miközben elhaladt mellettük, de nyomban el is szégyellte magát, hogy ilyesmit érez.

– Elnézést – lépett el óvatosan egy, a lépcsőn ülő nő mellett, akinek az ölében aludt a kisbabája. Beslisszolt az irodába, amely igazából egyetlen helyiségből állt. Frankie az íróasztala szélén ült, a telefonkagylót az állával szorította a válla mélyedésébe. Szélesen rávigyorgott Grace-re és integetett.

– Bocs a késésért – kezdte Grace, ahogy a főnöke lerakta a kagylót. – Baleset történt a Grand Centralnál, kerülnöm kellett.

– Átraktam tizenegyre a Metz családot – bólintott Frankie, hangjában nyoma sem volt neheztelésnek.

Ahogy Grace közelebb ért hozzá, látta a papírkupacok nyomát a gyűrött arcán.

– Már megint egész éjjel bent volt, igaz? – hányta a szemére. – Ez a tegnapi öltönye, szóval ne is tagadja – folytatta, de egyből meg is bánta. Remélte, a férfinak nem fog feltűnni, hogy ő is a tegnapi ruháját viseli.

Frankie azonban megadóan a halántékához emelte a kezét, ahol a sötét haja egészen őszesre szürkült már.

– Bűnös vagyok, elismerem. Nem volt választásom. Be kell adni Weissmanék papírjait, hogy lakhatáshoz és letelepedési engedélyhez juthassanak végre.

Fáradhatatlanul munkálkodott a szerencsétlenek megsegítésén, mintha a saját egészsége mit sem számítana.

– De ha jól sejtem, már benyújtotta – szögezte le Grace, és igyekezett nem gondolni arra, hogy amíg a főnöke szorgoskodott, ő mivel töltötte az éjszakát. – Nem ártana aludnia pár órát.

– Nekem csak ne prédikáljon, kisasszony – mélyült el hirtelen a férfi brooklyni akcentusa.

– Pihennie kell, menjen haza – ismételte meg Grace.

– És nekik mégis mit mondjak? – intett a fejével az ajtó előtt, a lépcsőházban várakozó emberek irányába.

Grace hátrapillantott a válla felett a soha el nem apadó áradatra. Néha nyomasztóan átcsapott a feje felett. Frankie munkája, amely jobbára abból állt, hogy a Lower East Side bérkaszárnyáiban már egyébként is tömegesen élő zsidókhoz érkező európai rokonokon segítsen, gyakran tűnt inkább szociális, mint jogi munkának. Bármilyen ügyüket vállalta, felkutatta a rokonokat, vagyontárgyaikat, szerzett nekik állampolgársági papírokat, és még a fizetség ígéretével is beérte cserébe. Grace-t soha nem mulasztotta el kifizetni, pedig a lány nem nagyon értette, hogyan futja neki még a bérleti díjra és a rezsire is.

És akkor az egészségéről még szó sem esett. Nyakán megsárgult a fehér ing, a bőrén állandóan finom réteg izzadság ült, amitől szinte ragyogott az arca. Ötven felé járt, örök agglegény volt („Ugyan, kinek kéne egy ilyen?” – viccelődött nem is egyszer), küllemre mindig zilált, az a fajta, akinek már délelőtt tízkor fekete árnyként sötétlik az arcán a borosta. Meglehetősen ritkán fésülködött. Barna szeméből azonban melegség áradt, szigorú egy pillanatig sem tudott lenni, és könnyen jövő mosolya Grace-re is mindig átragadt.

– Legalább reggelizzen valamit – engedett a lány. – Szívesen kiszaladok egy bagelért.