ALINA VEY

Amíg a feleségem vagy

Az örökség ára

© Alina Vey, 2026

Szerző: Alina Vey

Kiadó: Vey Romance

Műfaj: Kortárs romantikus regény

Romantika típusa: Sensual Romance / Érzéki romantikus

Kiadás éve: 2026

ISBN 978-615-83030-3-3

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv magánkiadásban jelent meg.

A mű egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, elektronikus tárolása vagy bármilyen formában történő felhasználása a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Tartalom

1. Las Vegas

A party

A város, ami soha nem kérdezi, jó ötlet-e

A kápolna előtt

2. Az esküvő

Amit tíz perc alatt sem lehetne megbánni

A város, ami nem hagy aludni

A másnap mindig túl őszinte

Reggel 5:47

A fürdőszobai incidens

A reggeli

4. Amit tudnod kell rólam

A nagymama nem hisz a véletlenekben

Két igazság és egy hazugság

Két idegen, túl sok közös vonással

5. Az első benyomás

Mit vegyek fel?

A ház, ami mesél

A vacsora

Amikor valaki előbb látja, mint te

6. Ami már nem csak játék

Kell egyáltalán az a ruha?

Ruhakeresés

Együtt a fényben

7. Amit a múlt nem enged el

A nyugalom néha csak a vihar előtti csend

A nő a múltból

Amit nem kellett volna éreznem

8. Túl közel ahhoz, hogy közömbös legyen

Egy egészen átlagos reggel

9. Amit nem mondunk ki

A kimondatlan igazság

Aki már egyszer elengedett

Amit nem kérdezett meg

10. Ketten egy idegen helyen

Egy nap, ami nem volt betervezve

Egyetlen szabad szoba

Félálomban

11. A levél, amit túl sokáig őriztek

Huszonnégy éve őrzött szavak

Amit még nem tudott elolvasni

A nagymamák sosem tévednek

12. Amit a szerelemért feladunk

Nem mindenki örül a boldogságnak

Amit nem lehetett tovább titkolni

Amit már nem lehetett tovább tagadni

13. Amikor minden összeomlik

Egy nap, amit nem kellett számolni

Az igazság nem mindig szép

A férfi, aki túl sokat tudott

14. A választás ára

Amit a szerelem nem tud megoldani

Ne dönts helyettem

Huszonnégy év után

15. Az utolsó próba

A döntés, amit senki nem kért

Amit el kell engedni

Amit nem lehet örökölni

16. Másodszor, most már igazán

Most már nincs feltétel

Az első randi a volt férjemmel

A második igen

Epilógus

Harminc nap után

1. Las Vegas

A party

Nora sosem volt az a nő, aki hirtelen ötletekből élt.

Minden döntését alaposan átgondolta. Listákat írt. Mérlegelt. Újra átgondolta. Aztán még egyszer.

Ezért is volt különösen ironikus, hogy élete talán legrosszabb döntése egy Las Vegas-i bárpultnál kezdődött.

A klub lüktetett körülötte.

A basszus minden üteme a mellkasában visszhangzott, a fények ide-oda cikáztak a táncoló embereken, és valaki már harmadszor öntötte rá véletlenül ugyanazt a parfümöt, csak most egy másik ember személyében.

Las Vegas valószínűleg azoknak volt való, akik szerettek a figyelem középpontjában lenni.

Ő nem tartozott közéjük.

A bárpultnak támaszkodott, két ujja között forgatva a koktélospoharat.

– Ne merj megint eltűnni! – kiáltott felé Lilian a tánctérről. – Ha tíz perc múlva sem talállak, személyesen rángatlak vissza!

Nora felemelte a poharát.

– Vettem az adást!

– Nem hallottalak!

– Pont ez volt a terv!

Lilian felnevetett, majd eltűnt a villódzó fények között.

Nora kifújta a levegőt.

Szerette a barátnőjét.

De ha még egyszer valaki azt mondja neki, hogy „Egyszer élünk!”, valószínűleg már foglalja is a következő haza tartó repülőjegyet.

Belekortyolt az italába.

Fogalma sem volt, mi volt benne.

Annyira édes volt, hogy valószínűleg egy cukrász és egy mixer közös gyermekeként született.

– Szia, szépség.

Nora lehunyta a szemét.

Persze.

Oldalra fordult.

A férfi mosolygott.

Túl magabiztosan.

Túl közelről.

– Egyedül vagy?

– Eddig igen.

– Akkor szerencséd van.

– Mert?

– Mert most már nem.

Nora egy pillanatig csak nézte.

– Ez tényleg működik valakinél?

– Néha.

– Akkor ma rossz napot fogtál ki.

A férfi nevetett.

– Tetszik a humorod.

– Nekem kevésbé tetszik a tiéd.

– Adj neki egy esélyt.

– Már adtam.

– És?

– Nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket.

A férfi egy centivel közelebb lépett.

– Hogy hívnak?

– Nem mondtam.

– Attól még lehet neved.

– Van.

– És?

– Megtartom.

A férfi elvigyorodott.

– Szeretem a kihívásokat.

Én meg a kijáratokat, gondolta Nora.

Tekintete önkéntelenül a klub bejárata felé siklott.

A férfi ezt persze meghívásnak értelmezte.

– Gyere, táncoljunk!

– Köszönöm, nem.

– Csak egy szám.

– Nem.

– Fél szám?

– Ez így működik? Alkudozol a visszautasítás mértékén?

A férfi már válaszolt volna, amikor egy nyugodt hang szólalt meg Nora mögött.

– Drágám.

A hang mély volt.

Kiegyensúlyozott.

Olyan ember hangja, aki akkor sem sietne, ha égne a ház.

Mielőtt Nora megfordulhatott volna, egy kéz finoman a derekához ért.

Nem szorította.

Nem húzta közelebb.

Csak éppen annyira érintette meg, hogy természetesnek hasson.

– Már mindenhol kerestelek.

Nora felnézett.

A férfi magas volt, sötét hajú, az inge ujját lazán feltűrte. Az arcán halvány mosoly játszott, de a szeme komoly maradt.

– Ó… – mondta a nyomulós férfi. – A barátod?

Az idegen egy pillanatra Nora szemébe nézett.

Mintha engedélyt kérne.

Nora alig észrevehetően bólintott.

– Igen – felelte a férfi nyugodtan. – Hajlamos elveszni a tömegben.

– Bocsi, haver.

– Semmi gond.

A férfi végre elsétált.

Dominic csak ekkor vette el a kezét Nora derekáról.

Rögtön hátralépett egy lépést.

– A személyes tered visszaszolgáltatva.

Nora meglepetten nézett rá.

– Ezt most...
komolyan mondtad?

– Igen.

– A legtöbb férfi ilyenkor még öt percig próbálna flörtölni.

– Az nem lenne segítség.

Nora akaratlanul is elmosolyodott.

– Köszönöm.

– Szívesen.

– Bár nem emlékszem, hogy a barátnőd lennék.

Dominic szája sarka alig mozdult.

– Én sem.

– Akkor?

– Egész hihetőek voltunk.

– Szerinted.

– A másik fickó szerint biztosan.

Nora felnevetett.

Most először őszintén az este folyamán.

Dominic a poharára pillantott.

– Az az ital egyébként nem segít.

– Nem emlékszem, hogy kértem volna a véleményedet.

– Tudom.

– Akkor miért mondtad?

– Mert háromszor néztél a kijáratra két perc alatt.

Nora felsóhajtott.

– Ennyire feltűnő voltam?

– Csak annak, aki figyelt.

– És te miért figyeltél?

Dominic vállat vont.

– Mert úgy néztél ki, mint aki fejben már régen elment innen.

Nora néhány másodpercig csak nézte.

Aztán elmosolyodott.

– Remek emberismerő lehetsz.

– Nem.

– Nem?

– Csak figyelek.

– Ez veszélyes tulajdonság.

– Néha.

– És most mit látsz?

Dominic egy pillanatig nem válaszolt.

– Azt, hogy valójában nem a klubból akarsz elmenni.

– Hanem?

– Valami egészen más elől próbálsz elbújni.

Nora érezte, hogy a mosolya egy pillanatra megfakul.

Ez a férfi…

veszélyesen jól figyelt.

A város, ami soha nem kérdezi, jó ötlet-e

Valamikor éjfél után kiléptek a klubból.

A zene azonnal tompa morajjá halkult mögöttük, helyét pedig átvette Las Vegas saját őrülete.

Neonreklámok villogtak minden irányból.

A járdán Elvis sétált kézen fogva egy menyasszonnyal.

Két Batman éppen összeveszett egy Pókemberrel.

Egy utcai bűvész galambokat húzott elő valaki baseballsapkájából.

Nora megállt.

– Ez a város tényleg ilyen?

Dominic zsebre dugta a kezét.

– Nem.

Nora ránézett.

– Rosszabb.

A lány felnevetett.

– Azt hittem, ezt nem lehet fokozni.

– Ó, dehogynem. Hajnali háromkor például valaki biztosan megpróbál majd eladni neked egy élő pitont.

– Ugye viccelsz?

– Remélem.

Nora hitetlenkedve körbefordult.

– Mindenki úgy viselkedik, mintha ez lenne a világ legnormálisabb helye.

– Ez Vegas.

– Itt senki sem normális?

– Nem.

– És te?

Dominic rámosolygott.

– Én csak átutazó vagyok.

– Persze.

– Mi?

– Ezt a dumát biztos már sok nőnek elsütötted.

– Soha.

– Hazudsz.

– Lehet.

Nora elnevette magát.

Már megint.

És kezdte zavarni, milyen könnyen nevettette meg ez a férfi.

Az útjuk egy szökőkútnál vezetett el.

Egy kisfiú teljes komolysággal próbálta elkapni a vízsugarakat.

Az apja közben videózta.

– Nézd.

Dominic a fiú felé biccentett.

– Ő még azt hiszi, hogy minden varázslat.

Nora elmosolyodott.

– És te már nem?

Dominic nem válaszolt rögtön.

– Régen igen.

Valami volt a hangjában.

Valami egészen más.

Nora észrevette.

De nem kérdezett rá.

Még.

Továbbindultak.

Egy utcai zenész éppen a Can't Help Falling in Love-ot játszotta gitáron.

Nora önkéntelenül lassított.

– Imádom ezt a számot.

– Elvis?

– Nem.

– Akkor?

– Azt, hogy minden filmben ezt játsszák, amikor valaki valami rettenetesen rossz döntést készül meghozni.

Dominic felnevetett.

– Ez meglepően pontos.

– Ugye?

– Remélem, ma este egyikünk sem készül rettenetesen rossz döntésre.

Nora ránézett.

– Ismersz két órája.

– Körülbelül.

– Akkor ezt miből gondolod?

– Megérzés.

– Rossz.

– Majd kiderül.

Néhány méterrel arrébb egy idős házaspár sétált el mellettük.

Kézen fogva.

Legalább hetvenévesek lehettek.

A férfi megállt egy kirakat előtt, majd minden különösebb ok nélkül megcsókolta a felesége homlokát.

Egyszerű mozdulat volt.

Mégis...
Nora akaratlanul is utánuk nézett.

– Mit látsz?

Dominic hangja most egészen halk volt.

– Semmit.

– Hazudsz.

– Lehet.

Dominic nem erőltette tovább.

Csak együtt nézték, ahogy az idős pár eltűnik a tömegben.

– Tudod... – szólalt meg Nora kis idő múlva. – Szerintem az emberek túl sokat várnak a szerelemtől.

Dominic felé fordult.

– Ezt, hogy érted?

– Azt hiszik, villámcsapás.

– És szerinted?

– Szerintem döntés.

Dominic meglepetten nézett rá.

– Ez cinikusan hangzott.

– Reálisan.

– Hány éves vagy?

– Huszonnyolc.

– Ahhoz túl fiatal, hogy ennyire kiábrándult legyél.

– Ahhoz túl sok minden történt.

Most Dominic hallgatott.

Nem kérdezett.

És ez valahogy többet jelentett, mint bármilyen vigasztalás.

Egy utcai fotós lépett eléjük.

– Hé! Ti ketten! Ingyen párfotó!

Nora azonnal megrázta a fejét.

– Nem—

De a fotós már kattintott is.

– Tökéletes!

A kezük véletlenül összeért.

Mindketten egyszerre húzták el.

A fotós vigyorgott.

– Friss szerelem?

Dominic teljesen rezzenéstelen arccal válaszolt.

– Még tárgyalunk.

A férfi felnevetett.

– Sok szerencsét, haver!

Ahogy továbbmentek, Nora oldalba bökte Dominicot.

– Ezt most miért mondtad?

– Mert vicces volt.

– Nem is.

– De.

– Egyáltalán nem.

– Most is mosolyogsz.

Nora gyorsan lesütötte a szemét.

– Nem.

– De.

– Idegesítő vagy.

– Tudom.

– Szándékosan.

– Többnyire.

Nora megcsóválta a fejét.

– Még jó, hogy csak ma este ismertelek meg.

Dominic ránézett.

– Igen.
Még jó.

A kápolna előtt

Nem emlékezett, pontosan hogyan jutottak odáig.

Valamikor még a Stripen sétáltak.

Aztán megálltak egy utcai bűvésznél.

Nevettek egy turistán, aki teljes komolysággal próbált alkudni egy ötvencentis Eiffel-torony makettre.

Valaki rájuk tukmált két cowboykalapot.

Valahol ittak még egy italt.

És egyszer csak...
ott álltak.

A neonfényben úszó kis fehér kápolna előtt.

A bejárat fölött rózsaszín betűk világítottak.

Wedding Chapel – Open 24 Hours

Nora felnevetett.

– Ez komoly?

Dominic követte a tekintetét.

– Úgy tűnik.

A bejárat előtt egy Elvisnek öltözött férfi integetett az arra sétálóknak.

– Esküvő tíz perc alatt! Fotókkal! Limuzinnal!

Nora megrázta a fejét.

– Ez egyszerre a legromantikusabb és a legnevetségesebb dolog, amit valaha láttam.

– Vegasban ez bóknak számít.

Nora elmosolyodott.

– Ugye nem gondolod komolyan...

Dominic a kápolnára nézett.

– Nem.

Egy pillanatnyi csend.

– Te?

– Nem.

Mindketten ugyanabban a másodpercben nevettek fel.

A járdán turisták hömpölyögtek körülöttük.

Valaki pezsgőt bontott.

Egy limuzin gördült a kápolna elé.

Kiszállt belőle egy menyasszony.

Legalább hatvanéves lehetett.

A vőlegény talán hetven.

Úgy néztek egymásra...
mintha huszonévesek lennének.

Nora utánuk nézett.

– Irigyled őket?

Dominic kérdése váratlanul érte.

– Nem.

– Hazudsz.

Nora sóhajtott.

– Talán egy kicsit.

– Miért?

Nora sokáig nem válaszolt.

– Mert úgy néznek egymásra...
mintha végre hazaértek volna.

Dominic ráemelte a tekintetét.

Most először nem volt benne sem játék, sem szarkazmus.

Csak figyelem.

– És te?

– Én?

– Hiszel benne?

Nora vállat vont.

– Régen hittem.

– Most már nem?

– Most már tudom, hogy az emberek nem egymásba szeretnek bele.

Dominic felvonta a szemöldökét.

– Hanem?

– Abba az érzésbe, akik a másik mellett lehetnek.

A férfi hosszú másodpercekig nem szólt.

– Ez...

– Mi?

– Meglepően bölcs.

– Vagy meglepően kiábrándult.

– A kettő néha ugyanaz.

A szél finoman megmozgatta Nora haját.

Dominic ösztönösen odanyúlt.

Egy tincset óvatosan a füle mögé simított.

A mozdulat után azonban egyikük sem mozdult.

Túl közel álltak.

Nora érezte Dominic parfümjének finom, fás illatát.

A férfi pedig azt, hogy Nora nem hátrált el.

Egyikük sem szólt.

A város zaja hirtelen nagyon távolinak tűnt.

– Furcsa vagy.

Dominic hangja alig volt több suttogásnál.

Nora elmosolyodott.

– Ezt bóknak veszem.

– Annak szántam.

– Pedig még alig ismersz.

– Lehet.

– Akkor honnan tudod?

Dominic vállat vont.

– Mert egész este senkinek nem akartál megfelelni.

– Ez rossz tulajdonság?

– Nem.

A férfi lassan megrázta a fejét.

– Ritka.

Nora lesütötte a szemét.

– Tudod, mit irigylek igazán?

– Mit?

– Azokat az embereket...
akik nem félnek.

Dominic összevonta a szemöldökét.

– Mitől?

– Attól, hogy rosszul döntenek.

A férfi elmosolyodott.

– Pedig mindenki rosszul dönt néha.

– Nem.

– Nem?

– Én túl sokáig gondolkodom.

– Mennyire?

– Néha annyira...
hogy végül semmit sem csinálok.

Dominic felnevetett.

– Akkor pont az ellentétem vagy.

– Te meg mit csinálsz?

– Meghozom a döntést.

– Ennyire egyszerű?

– Nem.

– Akkor?

– Csak utána viselem a következményeit.

Nora akaratlanul is elmosolyodott.

– Ez meglepően felelősségteljes volt.

– Néha tudok ilyet is.

A kápolna ajtaja kinyílt.

Egy fiatal pár nevetve lépett ki rajta.

A lány magasba emelte a kezét.

Az ujján megcsillant a gyűrű.

– Készen álltok ti is? – kiáltotta utánuk vidáman az Elvis-jelmezes férfi.

Nora és Dominic egyszerre néztek fel.

Aztán egymásra.

És valami megváltozott.

Nem szerelem volt.

Még nem.

Hanem az a különös érzés...
amikor egy idegen mellett hirtelen sokkal őszintébbnek érzed magad, mint bárki mással.

Dominic lassan kifújta a levegőt.

– Mi lenne...

Nora felnevetett.

– Ne mondd ki.

– Miért?

– Mert ha kimondod...

– Igen?

– Attól tartok, igent mondok.

Dominic néhány másodpercig csak nézte.

Nem viccelt.

Nem mosolygott.

Csak nézte.

– Nem azért kérdezem, mert jó ötlet.

– Tudom.

– Hanem mert...

Elhallgatott.

Nora várta.

– ...melletted ma este először nem érzem úgy, hogy szerepet kell játszanom.

Nora szíve kihagyott egy ütemet.

Pontosan ezt érezte ő is.

És ez volt benne a legijesztőbb.

Mert néhány órája ismerték egymást.

Mégis...
olyan természetes volt mellette lenni, mint bárki más mellett évek alatt sem.

Nora a kápolnára nézett.

Aztán Dominicra.

– Ez őrültség.

– Igen.

– Holnap megbánjuk.

– Valószínűleg.

– Ez tönkreteheti az életünket.

Dominic bólintott.

– Igen.

Csend.

– Akkor miért akarom mégis?

Dominic lassan megfogta a kezét.

Most először.

Nem szenvedéllyel.

Nem játékból.

Hanem óvatosan.

Mintha engedélyt kérne.

– Talán – mondta halkan –, mert néha a legrosszabb döntésekből lesznek a legjobb történetek.

Nora lenézett az összefonódó ujjaikra.

Majd újra a férfira.

Lassan elmosolyodott.

– Akkor remélem...

– Igen?

– ...legalább jó történet lesz.

Dominic viszonozta a mosolyát.

– Ebben egészen biztos vagyok.

Kézen fogva léptek a kápolna felé.

És egyikük sem sejtette, hogy aznap éjjel nem egy rossz döntést hoznak.

Hanem azt az egyet...
amely örökre megváltoztatja az életüket.

2. Az esküvő

Amit tíz perc alatt sem lehetne megbánni

A kápolna belülről egészen más volt, mint amilyennek Nora elképzelte.

Kívül neonreklámok villogtak, turisták fotózkodtak a bejárat előtt, és egy részeg társaság hangosan vitatkozott arról, hogy Elvis még mindig él-e.

Belül...
meglepő csend fogadta.

Fehér padok.

Apró mécsesek.

Fehér rózsák.

Valahonnan halkan szólt egy régi Elvis-dal.

Nora lassan körbefordult.

– Csalódtál? – kérdezte Dominic.

– Egy kicsit.

– Miért?

– Több csillámra számítottam.

Dominic felnevetett.

– Még visszafordulhatunk.

Nora automatikusan az ajtóra nézett.

A kilincs alig tíz lépésre volt.

Ennyi választotta el attól, hogy ez az egész csak egy különös vegas-i este maradjon.

Mégis...
nem mozdult.

– Nem akarok.

Dominic nem kérdezte meg, miért.

Nem próbálta meggyőzni.

Csak bólintott.

Mintha ez is ugyanolyan elfogadható válasz lenne, mint a nem.

Valamiért ettől könnyebb lett levegőt vennie.

– The King is in the building!

A hang akkora lendülettel töltötte be a kápolnát, hogy Nora majdnem összerezzent.

Az egyik oldalsó ajtón egy teljes Elvis-jelmezbe öltözött férfi lépett be.

Fehér flitteres overál.

Arany napszemüveg.

Hátrafésült fekete paróka.

És akkora mosoly, mintha személyesen ő találta volna fel a házasságot.

Nora Dominicra nézett.

– Ugye ezt csak én látom?

– Attól tartok, nem.

– Kezdem érteni, miért hívják ezt Vegasnak.

Az Elvis-hasonmás eléjük állt.

– What a beautiful couple!

Nora Dominic felé hajolt.

– Biztos rossz párhoz jött.

Dominic lehajtotta a fejét, hogy elrejtse a mosolyát.

– Még mindig elfuthatunk.

– Most már kíváncsi vagyok, mi lesz a következő.

– Attól félek, ezt nem kellett volna kimondanod.

– A menyasszony neve?

Nora lediktálta.

Az Elvis összevonta a szemöldökét.

– Ezt biztos így ejtik?

– Igen.

– Érdekes.

Dominic köhintett.

– Én is ezt mondtam.

Nora oldalba bökte.

– Nem is.

– Most már igen.

– Áruló.

– Még csak öt perce ismerjük egymást. Korai ilyen súlyos vádakat megfogalmazni.

Nora elnevette magát.

Őszintén.

Az Elvis elégedetten bólogatott.

– I love happy brides!

– Pedig még hozzá sem mentem – motyogta Nora.

– És a vőlegény neve?

Dominic nyugodtan lediktálta.

Az Elvis felragyogott.

– Na, ez legalább egyszerű!

– Persze – morogta Nora. – Az enyémmel kellett kezdeni.

– Ne légy féltékeny.

– Nem vagyok.

– Egy kicsit.

– Dominic...

– Igen?

– Még mindig visszafordulhatok?

Dominic egy pillanatig nézte.

– Akkor elveszíteném a legjobb vitapartneremet.

Nora elmosolyodott.

– Ezt bóknak veszem.

– Annak szántam.

– Rendben!

Az Elvis összecsapta a tenyerét.

– Kérem, fogják meg egymás kezét!

Most először álltak igazán egymással szemben.

Nem a bár zajában.

Nem a Strip forgatagában.

Nem turisták között.

Csak ketten.

A férfi arca ugyanolyan nyugodt maradt, mint eddig.
Csak az árulta el, hogy ő sem teljesen ura a helyzetnek, hogy a hüvelykujja egyszer, alig észrevehetően végigsimított a saját tenyerén, mintha ezzel próbálná levezetni a feszültséget.

Dominic lassan nyújtotta felé a kezét.

Nem sürgette.

Nem várta el.

Egyszerűen felkínálta.

Nora néhány másodpercig csak nézte.

Aztán beletette a sajátját.

A férfi keze meleg volt.

Erős.

De nem szorította meg rögtön.

Előbb megvárta...
hogy Nora ne akarja elhúzni.

Csak ezután fonta köré az ujjait.

Nora gyomrában valami egészen különös érzés futott végig.

Ez nem kellett volna, hogy ilyen jóleső legyen.

– Ismételjék utánam!

Az Elvis olyan átéléssel kezdte mondani a fogadalmat, mintha legalább egy királyi esküvőn lennének.

Dominic minden szót nyugodtan ismételt.

Nora próbálta komolyan venni.

Egészen addig, amíg el nem hangzott:

– Jóban...
Rosszban...
Gazdagon...
Szegényen...

Nora oldalra fordult.

– A szegény részt kihagyhatjuk?

Dominic rezzenéstelen arccal válaszolt.

– Megpróbálhatjuk.

Az Elvis felnézett.

– Valami probléma?

– Semmi – vágták rá egyszerre.

Mindketten elnevették magukat.

A nevetés lassan elhalt.

A kápolnában újra csend lett.

Most először nem tűnt játéknak.

– Elfogadod ezt a férfit...

Nora Dominicra nézett.

A férfi nem mosolygott.

Nem viccelt.

Csak várta.

Nem azt, hogy mit kell mondania.

Hanem...
hogy Nora mit dönt.

A lány hirtelen rájött valamire.

Bármikor mondhatná azt is, hogy nem.

Dominic nem haragudna.

Nem győzködné.