Mindenkinek, aki úgy gondolja,
hogy nem érdemli meg a hercegnői bánásmódot, fontos hírem van… Igenis megérdemli!

Ó, és BookTok? Szívesen :)

1

Daphne

– Kék vagy szürke?

– Tessék?

– A ma esti nyakkendőd. Kék vagy szürke legyen? Tudnom kell, hogy kiválaszthassam az öltözéked többi részét – magyarázom, miközben becsukom az ajtót, és leülök az apám íróasztalával szemközti székre. – Apu, hallod, amit mondok? – folytatom, amikor nem válaszol.

A fokozódó bosszúság a hangomban arra készteti apámat, hogy felemelje a fejét, és rám koncentráljon, ahelyett, hogy a képernyőt nézné összeráncolt szemöldökkel.

– Sajnálom, Daphne, nem figyeltem. Mit is mondtál? – fújja ki a levegőt. Leveszi a szemüvegét, és megdörzsöli az orrnyergét.

– Semmi baj, apu – lágyítom a hangom, és a nyakkendőket az előttem álló mahagóni íróasztalra fektetem. – De kérlek, hallgass meg. – Nem folytatom, amíg nem találkozik a tekintetünk. – Ma este tartjuk Camilla eljegyzési buliját, és nem bízom abban, hogy te magad jól választod ki a ruhád – mutatok az aktuális öltözékére: sötétkék nadrág és kék ing, tevebarna kötött kardigán alatt.

– Amikor Amelia szólt, hogy reggeli előtt szeretnél velem beszélni a dolgozószobádban, azt hittem, átnézzük, amit előkészítettem neked, ezért hoztam el a nyakkendőket – emelem fel őket, és türelmesen figyelem, ahogy üres tekintettel bámulja az anyagokat. – Szóval… kék vagy szürke? – lengetem meg bátorítóan a kezemben lévő nyakkendőket.

Mintha egy villanykörte gyulladna fel, apám szemei a megértéstől felragyognak, csak hogy másodpercekkel később zavartan elhomályosuljanak.

– Camilla eljegyzési bulija ma este lesz? Sajnálom, drágám, teljesen elfelejtettem – sóhajtja.

Apám zseniális ember. A Greenway Discoveries vezérigazgatójaként annak is kell lennie. De hiába a nagy intellektus, valahogy mindig hiányzik belőle a szervezettség.

Amelia, a házvezetőnőnk, gondoskodik a személyzetről, a napi teendőkről és a ház általános dolgairól, de a feladatköre nem terjed ki apám naptárának vezetésére. Amikor Svájcban tanultam, Julie-nak, az asszisztensének köszönhetően tartotta észben az összes, tanórán kívüli versenyem időpontját, és az előre megbeszélt telefonhívásainkat, de amikor társasági eseményekről van szó, kiütközik a szervezetlensége. Nyilván Julie sem noszogathatja őt folyamatosan.

De mióta hazajöttem az iskolából, apám megváltozott.

Szétszórt lett.

Csendes és szórakozott. Még inkább, mint általában.

– Daphne, sajnálom, hogy csak az utolsó pillanatban szólok, de nem mehetünk el Camilla bulijára.

– Hogy érted, hogy nem mehetünk el? – kérdezem, miközben felállok a székről, és elönt a bosszúság. – Már hónapokkal ezelőtt visszaigazoltuk, hogy megyünk. Nem lenne illendő, ha nem jelennénk meg.

Az elmúlt két hétben, mióta visszajöttem, apám folyamatosan bezárkózott a dolgozószobájába, és csak enni vagy aludni jött ki. Persze minden este együtt vacsoráztunk, de a figyelmét másra fordította, pontosabban a laptopjára, amelyhez szinte odaragadt.

Ő, aki annyira érzékeny az illendőségre, a laptopjával étkezik. Mennyire ironikus.

Amelia azt mondta, hogy mostanában stresszes a munkája, de korábban is stresszes volt, és akkor mindig szakított rám időt. Mi változott?

– Igen, udvariatlanság lenne lemondani, de a dolgok megváltoztak, Daphne, ezért kértem Ameliát, hogy hívjon be téged. – Nyilvánvalóan ideges, ami egyáltalán nem jellemző rá. Hosszasan sóhajt, kikapcsolja a számítógép monitorját, és teljes figyelmét rám fordítja. – Van valami, amit meg kell beszélnem veled. Gyere, ülj le, kérlek.

Elhúzódok az ajtótól, és leülök a nem túl kényelmes bőrfotelbe. Az ülőpárnába szorult levegő lassan eloszlik, ahogy belesüppedek.

– Minden rendben van, apu?

– Daphne, drágám, talán észrevetted, hogy kissé el vagyok havazva, mióta hazajöttél az iskolából. Nagyon türelmes voltál velem, és ezt köszönöm neked. – Rámosolygok, amikor a mahagóni íróasztalon áthajolva a kezemre teszi a kezét. – Azért hívtalak be, mert biztonsági incidens történt a munkahelyemen. Valaki megpróbált betörni az irodámba és a laborba pár héttel ezelőtt. Elmenekült, mielőtt a biztonságiak megállíthatták vagy azonosíthatták volna, de az ügyet ejtették, amikor rájöttek, hogy nem tudott bejutni. Két nappal ezelőtt azonban újra megpróbálta. És ezúttal sikerrel járt.

Érzem, ahogy apám keze egy pillanatra megfeszül az enyém felett, majd gyorsan elenged, visszakapcsolja a monitorját, és felém fordítja a képernyőt. A biztonsági kamerák felvételei jelennek meg rajta, a kép szemcsés és torz.

– Szerencsére nem vitt el semmit, de egyértelműen valami konkrétat keresett. És nyilvánvalóan van tapasztalata ebben, mert pontosan tudta, hogyan kerülje el a kamerákat.

Figyelem a férfi mozdulatait, nem tudom levenni a szemem a képernyőről. Magas és jól megtermett, széles vállai feszülnek a fekete kapucnis pulóverében, de apámnak igaza van, lehetetlen kivenni az arcát.

Mindketten csendben figyeljük egy pillanatig, ahogy a férfi kesztyűs kézzel becsukja maga mögött az ajtót, otthonosan mozog az irodában. Gyorsan és határozottan nyitja és csukja a fiókokat.

– Mit keres? – kérdezem felpillantva.

– Nem tudjuk biztosan, de nyilvánvalóan nem találta meg – válaszol apám, miközben mocorog, és szemét végig a képernyőn tartja.

A betolakodó más módszerrel próbálkozik.

Másodpercek alatt mindent tönkretesz, ami a szeme elé kerül. A levegőbe repíti az iratokat, összetöri és a földre dobja a számítógép monitorját, kihúzza az asztal összes fiókját. Kezd kétségbeesni.

Megragadja apám laboratóriumi székét, és a kémiai helyiséget védő plexiüveg falnak dobja. Összerezzenek, amikor a szék visszapattan az ablakról. Látva, hogy ez nem működik, megpróbálja berúgni az ajtót, de a lendületének erejétől lecsúszik a kapucnija, és egy pillanatra előbukkan rövidre nyírt haja és rövid, sűrű szakálla, mielőtt durván visszahúzza a kapucnit a fejére.

Rájön, hogy értelmetlenül rúgkapál, odasétál apu íróasztalához, és könnyedén felborítja. Hogy ezzel a mozdulattal hogyan akarta betörni a labor ablakát, azt nem tudom, de senki sem mondta, hogy a bűnözők okosak.

Akkor viszont eláll a lélegzetem, amikor előhúz egy pisztolyt.

Egy igazi pisztolyt.

Egy gyilkos fegyvert.

Gyorsan megtölti, kibiztosítja, és rálő az ajtóra. Az ujjlenyomatzár felrobban, ami rövidzárlatot okoz, és az ajtó kinyílik. Átnézi az összes szérumot és keveréket, amit apám ott tart, majd előveszi a telefonját, és felhív valakit. A felvétel hangtalan, így nem tudom, mit mond, de nyilvánvalóan beszámol valakinek arról, mit talált, vagy hogy mit nem talált. Harminc másodperc múlva bólint, visszateszi a telefonját a zsebébe, és úgy távozik, ahogy érkezett.

– Nem akarlak megijeszteni, kislányom – mondja apu, megállítja a videót, és visszafordítja a képernyőt –, de meg akartam mutatni neked, milyen erőszakos ez az ember, hogy megértsd, miért kell most intézkednem a biztonságod érdekében. Mi van, ha tudják a címünket, és pont ebben a dolgozószobában van, amit keresnek?

– Tudod, hogy mit keresnek? – kérdezem, miközben végigpásztázom a szobát, és érzem, hogy felkavarodik a gyomrom.

Hezekiah Greennek, a Greenway csoport alapítójának gyermekeként apám és testvérei az évek során többször is veszélybe kerültek, ezért mindig megtették a szükséges óvintézkedéseket a biztonságuk érdekében. Az irodáikban nagyobb, az otthonaikban pedig kisebb biztonsági csapatok dolgoztak, így mindig biztonságban éreztem magam. Az iskolákban – ahová én és az unokatestvéreim jártunk – sem kellett soha aggódnom.

Mostanáig.

Ennek semmi értelme. Mit akarhatnak ebből a dolgozószobából?

Apám a Greenway cssoport Greenway Discoveries részlegét vezeti, amely vegyészmérnöki és új találmányokra specializálódott. Legjobb tudomásom szerint a munkájával kapcsolatban semmilyen bizalmas információ nem hagyja el az irodáját, és itthon kódneveket használ, amikor bizalmas projektekről beszél, hogy semmi ne szivároghasson ki.

Szóval mit kereshetnek itt, amit nem tudtak megszerezni az irodájában?

– Őszintén szólva nem tudom – válaszolja, sóhajtva végigsimítja az arcát, majd visszanéz a képernyőre. – Néhány másik irodát is feldúltak, szóval legalább azt tudom, hogy nem csak engem vagy az én irodámban dolgozókat célozták meg. De ez nem jelenti azt, hogy nem fogok extra óvintézkedéseket tenni, ami téged illet.

– Oké, de hogy lehet, hogy a munkahelyi biztonsági őrök nem hallották a lövéseket? – kérdezem.

– Éppen műszakváltás volt, ezért senki sem volt a felső emeleteken. Ez azt jelenti, hogy bárkik is legyenek ezek az emberek, vagy bárkinek is dolgozzanak, túl régóta figyelik ezt az épületet és mindenkit benne ahhoz, hogy csak úgy feladják a keresést.

A gyomrom összeszorul, miközben próbálom feldolgozni a tényeket.

Egy fegyveres rossz ember.

Aki egy még rosszabb embernek, a terv megalkotójának dolgozik.

De a terv kudarcot vallott. Most pedig az említett fegyveres rossz ember dühös, mert nem kapta meg, amit akart.

Hát ez nem hangzik túl jól.

– Remélhetőleg nincs semmi ok az aggodalomra – ránt vissza a valóságba apu –, de nem kockáztathatok, ha a biztonságodról van szó. Ezért megerősítettem a ház védelmét, és felvettem egy személyvédelmi szakembert, aki veled marad, amíg biztosak nem lehetünk benne, hogy vége van ennek az egésznek. A neve Milosh Petrov – mondja hirtelen.

– Felvettél egy személyvédelmi szakembert, hogy vigyázzon rám? – kérdezem lassan. – Mármint egy testőrt?

– Igen, pontosan olyan lesz, mint egy testőr. – Apám óvatosan néz rám, mintha egy ketyegő bomba lennék, ami bármikor robbanhat.

– Hadd lássam, jól értem-e – mondom, a lehető leglágyabb és legkimértebb hangon. – Láttad a biztonsági kamera felvételét, és ahelyett, hogy, nem is tudom, hívtad volna a rendőrséget, úgy gondoltad, a legjobb megoldás az, ha felbérelsz egy ismeretlen fickót, hogy kövessen engem mindenhova?

– Daphne, természetesen megtettem a szükséges lépéseket, hogy jelentsem a történteket. A ház teljesen biztonságos, efelől nem kételkedem. Ez csak egy további óvintézkedés. Aggódó apa vagyok, engedd meg nekem ezt – mosolyodik el lágyan. – Te vagy a mindenem, drágám. Meg kell védenem téged.

Mielőtt válaszolhatnék, halkan kopognak az ajtón, és Amelia dugja be a fejét, barátságosan mosolyogva.

– Elnézést a zavarásért, George, de itt van Milosh Petrov.

– Várjunk csak. Itt van a testőr? Már most? – kérdezem, megdöbbenve a figyelmeztetés hiányától.

– Igen, itt van – erősíti meg apám. – Nem vesztegetem az időt, ha a biztonságodról van szó. Köszönöm, Amelia, kérlek, engedd be.

Amelia bocsánatkérő pillantást vet rám, miközben becsukja maga mögött az ajtót.

– Apu, most nem találkozhatok vele. Először is, pizsamában vagyok – nézek le rózsaszín selyem hálóingemre és köntösömre, amelyekből kilátszik a hosszú, barna lábam és mezítlábas lábfejem. Az egyetlen vigasz, hogy tegnap este kivasaltam a hajamat, és fantasztikusan néz ki.

– Ó, az nem számít, drágám. Úgyis velünk fog lakni, szóval biztos vagyok benne, hogy ennél sokkal kedvezőtlenebb körülmények között is lát majd – mondja apu furcsa, vidám hangon.

– Micsoda? – szinte sikítok. De mielőtt folytathatnám, kinyílik az ajtó, és belép Mr. Milosh Petrov.

Nos…

Ez szórakoztató lesz.

2

A Green családi birtokot a fényűző, grandiózus és tekintélyes szavakkal írnám le.

– Most nincs időnk körbevezetni, de biztos vagyok benne, hogy Daphne megmutatja a birtokot a találkozó után – mondja Amelia halkan, miközben végigvezet a folyosón, és lapos sarkú cipője kopog a világos tölgyfa padlón.

Gondolatban átfutom a listát, amit Ameliáról megjegyeztem, amikor megkaptam ezt a megbízatást, és elvégeztem az első háttérellenőrzést:

• Harmincnégy éves. Házvezetőnő.

• A Durhami Egyetemen szerzett diplomát üzleti adminisztráció és menedzsment szakon, majd mesterdiplomát pénzügyekből.

• Tíz éve dolgozik a Green családnál, ezalatt ismerkedett meg Henry Harrisszel, a ház biztonsági vezetőjével.

• Hat éve házas. Nincsenek gyerekei.

A háttérellenőrzés nem árul el mindent, amit egy személyről tudnom kell, de az eddigiek alapján úgy tűnik, Amelia rendben van. Az érkezésemkor folytatott rövid beszélgetésünkből, és az azt megelőző kommunikációból arra következtethetek, hogy őszintén törődik a Green családdal. Amíg ez így marad, ő lesz a legfőbb segítségem Daphne Green biztonságának megőrzésében.

Daphne Green.

Amikor háttérellenőrzést végeztem róla, nem lepett meg, amit láttam:

• Tizenhét éves. George Green egyetlen gyermeke.

• Három hete végzett a Le Rosey bentlakásos iskolában, osztályelsőként. Ősztől a Yorki Egyetemre jár. Szülésznői tanulmányokat folytat.

• Népszerű a társai és a tanárai körében.

A nép hercegnője.

A háttérellenőrzés azonban nem említette, hogy szinte biztosan egy finnyás, elkényeztetett apuci kislánya, akinek soha nem válaszoltak nemmel. Anglia egyik leggazdagabb emberének a lánya. Meglepődnék, ha nem egy királykisasszony lenne.

Máris érzem, ahogy a hátam megfeszül a közelgő találkozás miatt, miközben egymás után haladunk el a különböző versenyeken készült képei mellett, amelyeken mindig az első helyezettnek járó trófeát vagy érmet tartja a kezében. De tudtam, mire vállalkozom, amikor elvállaltam ezt a megbízást.

Az ilyen esetek egyetlen előnye, hogy szinte mindig alacsony kockázatúak, és gyorsan lezárulnak, így hamar túl lehet esni rajtuk.

Ahogy továbbsétálunk George dolgozószobája felé, eszembe jut az egy héttel ezelőtti találkozásunk:

– Mr. Green, örülök, hogy megismerhetem – mondja Andy, erős déli, tennesseei akcentussal. – Andy Davis őrnagy vagyok, ő pedig Milosh Petrov különleges ügynök.

George Greent a róla látott képek alapján alacsonyabbnak gondoltam, olyan 178 centiméternek, de közelről nézve csak kevéssel alacsonyabb nálam, vagyis körülbelül 183–185 centiméter. Barátságos kinézetű, fekete férfi, őszülő, rövidre nyírt hajjal, és ugyanolyan őszülő, rövid bajusszal. Testhezálló öltönye kiemeli erős, viszonylag izmos testalkatát, amely a fotókon nem tűnt fel. Az erős testalkatú ügyfelek mindig előnyösek. Egy emberrel kevesebb, akiért aggódni kell.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Green – mondom, és kezet rázok vele.

– Én is, uraim. – Int, hogy üljünk le. – Elnézést az udvariatlanságért, hogy egyből a lényegre térek, de miről lenne szó? Rengeteg dolgom van.

Andy bólint, és leül.

– Ahogy telefonon is említettem, Petrov különleges ügynök és én egy közös munkacsoport tagjai vagyunk, amelyben a hadsereg, az FBI, az Interpol és az NCA is részt vesz. Célunk egy Daveeno nevű nemzetközi szervezet felszámolása. Figyelünk minden olyan tevékenységet, amely kapcsolatba hozható velük. Az NCA értesített minket az ön irodájába történő betörésről, és úgy véljük, a Daveeno állhat a háttérben. Tekintettel arra, hogy ön az MI6-nél dolgozott, mikor fény derült a Daveenóval való… incidensükre.

George mozdulatlanul ül.

– Miért gondolja ezt?

– Ön régebben az MI6-nél dolgozott, de kilépett, miután a feleségét meggyilkolta egy Daveeno-tag. Most, kilenc évvel később, betörtek az irodájába, és ellopták az egyik régi munkanaplóját. Tudom, hogy ez talán valószínűtlennek tűnik, de lehetséges, hogy van összefüggés.

George megmozdul a székében.

– Rendben, akkor mit akar tőlem pontosan?

– Szeretnénk Petrov különleges ügynököt az ön otthonába helyezni – folytatja Andy –, hogy szemmel tartsa a dolgokat. A fő feladata az lenne, hogy védelmet nyújtson a lányának, de figyelne a Daveeno potenciális fenyegetéseire is.

George a homlokát ráncolja, és rám néz.

– Ön nem képzett testőr. Miért bíznám önre a lányom biztonságát?

– Uram, Petrov különleges ügynök az egyik legjobb fiatal ügynökünk. A többségnél fiatalabban, tizenhat évesen lépett be a hadseregbe, és két évig szolgált, mielőtt átkerült egy különleges egységhez. Hét amerikai kongresszusi képviselőt védett, kezeskedve a biztonságukért, amikor tűz alá kerültek, és mindannyian teljesen sértetlenül megúszták. Biztosíthatom, hogy elég képzett ahhoz, hogy megvédje a lányát.

George sóhajt, idegesen kopogtatja a tollát az asztalon.

– Rendben. Jöhet, de ne mondja el a lányomnak, ki maga, és miért van itt valójában. Nem akarom, hogy aggódjon.

– Természetesen, uram – bólintok. – Neki csak egy testőr leszek, akit ön óvintézkedésként vett fel.

– Várjon itt egy pillanatot, amíg értesítem Mr. Greent az érkezéséről.

Amelia szavai visszarántanak a jelenbe, mielőtt továbbhalad a folyosón egy nehéznek tűnő faajtó felé. Kopogtat, majd bedugja a fejét az ajtón.

Pár percnyi halk szóváltás után becsukja az ajtót, és visszatér hozzám a folyosóra.

– Menjen be, Milosh – mondja kedves mosollyal, és az ajtó felé mutat.

Ahogy belépek, ösztönösen átfésülöm a szobát: egy nagy kandalló és ülősarok helyezkedik el a bal oldalon, a hátsó falat padlótól mennyezetig érő György-stílusú ablakok szegélyezik, amelyek a hátsó udvarra nyújtanak kilátást. Jobb oldalamon hatalmas könyvgyűjteményt veszek észre, amelyben számtalan első kiadás található.

A szoba különféle feltűnő festményekkel és impozáns bútorokkal van díszítve. Ha a pénznek lenne illata, akkor ez lenne az – pézsma és kopott bőr. Ahogy becsukom magam mögött az ajtót, meglátok egy festményt Miss Greenről a falon. Itt lényegesen fiatalabbnak tűnik, mint a folyosón lévő képeken, de a fejedelmi kisugárzása változatlan.

A szoba közepén George egy masszív mahagóni íróasztalnál ül, arcán furcsa, lelkes mosollyal. Vele szemben, háttal nekem, egy nagyon kényelmetlennek tűnő széken egy hölgy foglal helyet. Daphne Green.

– Milosh, üdvözlöm! Örülök, hogy végre megismerhetem! – kiált fel Mr. Green kezet nyújtva és elkezdve a színjátékot. Nem vagyok önfeledten boldog, hogy hazudnom kell a lányának, de legalább nem az én gyerekemről van szó.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Green – mondom, és odalépek hozzá, hogy kezet fogjak vele.

– Ó, kérem, szólítson George-nak – erősködik, és szorosan megfogja a kezem. – Jöjjön, üljön le, sok megbeszélnivalónk van. Ő itt a lányom, Daphne, rá fog vigyázni. Daphne, ő itt Milosh Petrov.

Ahogy leülök a George íróasztala előtti üres bőrszékre, és balra fordulok, összeakad a tekintetem Daphne Greenével. Akárcsak George-é, az ő fotója sem tükrözte igazán, hogy milyen valójában. De a lány esetében a valósággal szembesülni rendkívül kellemetlen.

Barna bőr, karcsú testalkat, mély gesztenyebarna szem és puha ajak. Fekete haja lágyan omlik le tökéletesen egyenes hátán.

A fotókon fejedelmi kisugárzása volt. Személyesen tapasztalva ez szinte nyomasztó. Annak ellenére, hogy utcai ruhát viselek, ő pedig pizsamában van, valahogy úgy érzem, hogy nem vagyok elég elegánsan öltözve ahhoz, hogy mellette foglaljak helyet.

– Miss Green – bólintok, miközben kezet nyújtok neki.

– Mr. Petrov – válaszol mézédes, gyengéd hangon.

Amikor puha, karcsú kezét az enyémbe teszi, mély zavar jelenik meg az arcán.

– Elnézést – mondja lassan. – Bocsásson meg, de nem egészen értem. Ön… ön a testőr? – Majd az apjához fordul: – Ő a testőr?

– Személyvédelmi szakember – javítja ki George. – És igen, Milosh gondoskodik a védelmedről a közeljövőben.

– Bocsásson meg, és ne vegye sértésnek, Mr. Petrov, de ön meglehetősen fiatalnak tűnik ahhoz, hogy képzett testőr legyen – mondja Miss Green. – Ne értsen félre – folytatja, miközben végigmér, és tekintete rövid időre megállapodik az alkaromon –, igazán rátermettnek látszik. Csak elbizonytalanodtam, hogy valóban ön-e a legalkalmasabb a védelmemre.

Mielőtt folytatná, visszafordul George felé:

– Mert ha ez a fenyegetés olyan komoly, mint gondolod, akkor biztosan szükségem van egy csapatra, vagy legalábbis valakire, aki tapasztaltabb.

– Milosh rengeteg tapasztalattal rendelkezik, Daph. Ha jól emlékszem, két évig szolgált az amerikai hadseregben, mielőtt csatlakozott egy különleges egységhez. Egy csoport amerikai kongresszusi képviselőt védett, biztonságban tartotta őket, amikor tűz alá kerültek, amiért kitüntetést kapott. Mindezt még húszéves kora előtt. Gyakorlatilag egy amerikai hős. Így van, Milosh? – George olyan elégedetten ül ott, mintha ő is végigcsinálta volna velem az egészet.

– Nagyjából így, uram – felelek.

– Tehát, hogy megválaszoljam a kérdésedet – magyarázza George a lányának –, Milosht azért vettem fel, mert bizonyítottan diszkrét, és biztosan alkalmas arra, hogy megvédjen téged. Ráadásul hasonló korúak vagytok, ezért ha kimozdultok itthonról, a jelenléte nem lesz feltűnő. Azt akarom, hogy ez a helyzet a lehető legkevésbé korlátozzon téged. Éld és élvezd az életed.

– Elnézést, uram, úgy érti, hogy Miss Greennek ez idő alatt a szokásos módon kell élnie a mindennapjait? Miközben a fenyegetés még nem tisztázódott?

Mindketten rám néznek, Daphne nyilvánvalóan rémültebben, mint az apja. Mr. Green csendben méreget, hangja kissé óvatosabb, amikor hozzáteszi:

– Az észszerűség határain belül.

Daphne mocorog, és halkan fúj egyet. Mr. Green nem veszi észre, de én már megtanultam észlelni az ilyen dolgokat. A súlyát egyik csípőjéről a másikra helyezi, és a tekintete a szobában vándorol, kiutat keresve.

Nem tiltakozik, ahogy azt vártam. Őszintén szólva azt hittem, hogy mostanra már hisztizni fog, vagy valami hasonló. A kongresszusi képviselők sokkal szeszélyesebbek voltak. Néhány mély lélegzetvétel után felnéz, és rám mosolyog.

– Akkor hát köszönöm, Mr. Petrov. Örülök, hogy többet hallhattam a referenciáiról. Alig várom, hogy együtt dolgozhassunk.

Úgy beszél, mint egy harmincöt év körüli könyvelő, akinek jelzáloghitelt kell fizetnie és gyereket etetnie. De ez még mindig jobb, mint egy nyafogós hatéves.

– Szólítson Miloshnak, Miss Green.

Udvariasan mosolyog, biccent, majd teljesen figyelmen kívül hagyja az ajánlatom.

– Mr. Petrov, mivel a bemutatkozásnak vége, hagyom, hogy beszéljen az apámmal, amíg én megreggelizem.

Feláll a székéből, áthajol az asztal fölött, hogy csókot nyomjon az apja arcára, majd elindul kifelé.

Amint becsukja maga mögött az ajtót, George újra megszólal, és vidámsága azonnal elpárolog:

– Csak emlékeztetőül, Mr. Petrov, azt akarom, hogy a lányom azt higgye, csak egy túlzottan védelmező apa vagyok. Nem kell tudnia sem a naplóról, sem a részletekről. Érti?

– Igen, uram.

– Nagyszerű. Most hadd mutassam be a csapat többi tagját.

3

Daphne

– Fiatal.

– Te is fiatal vagy – mondja Amelia, és felnéz a laptopjáról, miközben Josh, az egyik szakácsunk, elém teszi a reggelimet.

– Köszönöm, nagyon ínycsiklandó – mondom mosolyogva Joshnak, majd visszanézek Ameliára. – Igen, fiatal vagyok, de én vagyok a védelmezett. Nekem nem kell öregnek lennem.

– Védelmezett? – nevet Amelia. – Ezt így mondják?

– Ő a védelmező, így én vagyok a védelmezett. Teljesen logikus – vonok vállat.

A konyhában ülök egy bárszéken, a konyhasziget előtt, míg Amelia a másik oldalon görnyedve eszeget valamit, miközben befejezi a munkáját. Általában egyedül reggelizek az étkezőben, de a megbeszélés után nem akartam magamra maradni a gondolataimmal, ezért átjöttem a konyhába, hogy beszéljek vele.

– Mi bajod vele, Daph? – kérdezi Amelia, miközben lecsukja a laptopját, és minden figyelmét nekem szenteli.

– Nem tudom – sóhajtok. – A helyzet az, hogy megértem, miért csinálja apu mindezt, tényleg megértem. De egyszerűen nem akarok testőrt, Meelie.

Belekóstolok a tojásomba.

– Tudom, hogy ez rosszul hangzik, de a közeljövőben egy számomra ismeretlen – hangsúlyozom – ember fog követni mindenhová. Nem akartam apunak elmondani, mert… láttad mostanában az arcát? Úgy néz ki, mint aki állandó stresszben él, reggeltől estig. Ha ez hoz számára megnyugvást, bele kell törődnöm.

– Hé, Josh, én is kapok valami reggelit? – kérdezi Henry, amikor belép a konyhába, és elvigyorodik Amelia láttán.

– Miért nem Henryt kaptam? – kérdezem Ameliától, amikor Henry mögé lép, megcsókolja a nyakát, és erős karjaival átöleli a derekát.

Henryt ötéves korom óta ismerem, Ameliát pedig hét. Sok barátomnak van személyzete, de ők nem állnak velük olyan szoros kapcsolatban, mint én. Mivel a szüleim mindig dolgoztak, amikor kicsi voltam, sok időt töltöttem Henryvel, Ameliával és a többiekkel, így az évek során nagyon megszerettük egymást.

– Á, Daph új testőre a téma? – kérdezi Henry, és tányérral a kezében Amelia mellől Joshhoz lép.

– Igen – kuncog Amelia. – Hen, megmondanád Daphnenak, hogy ez jó ötlet, és ne aggódjon?

– Daphne, ez jó ölet – ül le mellém vigyorogva Henry. – És ne aggódj.

– Találkoztál már vele? – kérdezem, teljesen figyelmen kívül hagyva az igyekezetüket.

– Igen, George nemrég mutatta be nekem. Most a többiekkel ismerkedik.

Amikor először találkoztam Henryvel, ő volt az egyetlen biztonsági őrünk, de az évek során a biztonsági szolgálat vezetőjévé vált, és most három másik férfit irányít – egy nappali és két éjszakai biztonsági őrt.

– Oké… És mit gondolsz róla?

– A kérdés nem az, hogy én mit gondolok – néz fel Henry a tányérjából, ugyanazzal az irritáló mosollyal az arcán –, hanem az, hogy te mit gondolsz róla, Daphne.

– Amikor először megláttam, azt gondoltam… – Elhallgatok, és visszagondolok arra a pillanatra, amikor apu dolgozószobájában ültem, és Mr. Petrov besétált. Magasabb volt, mint vártam, sötétbarna, szinte fekete haja felül hosszabb, oldalt rövidebbre nyírt. Enyhén napbarnított, zöld szemű, vastag, sötét szemöldökű, erős orrú és még erősebb állú férfi lépett be az irodába, fekete nadrágban, csizmában és fekete, rövid ujjú pólóban, magabiztos és határozott tartással. A hangja mély volt, amerikai akcentusába valami más is vegyült, valamilyen szláv beütés. Nem beszélt sokat, de amit mondott, az meggyőző és céltudatos volt… professzionális. Emellett döntök, mielőtt megköszörülöm a torkomat, és visszatérek a beszélgetéshez.

– Professzionálisnak tűnt.

– Ennyi? – kérdezi Henry a cockney akcentusával. – Csak professzionális?

– Mit szeretne hallani pontosan, Mr. Harris?

– Azt akarom, hogy elmondd, mit érzel valójában, ne pedig a szokásos nyugodt, higgadt és érett magatartásodat gyakorold.

– Szerintem, Daph – szakítja meg Amelia, halvány mosollyal az arcán –, kedvesnek tűnik. Jól képzett és diszkrét. És ez a két legfontosabb tulajdonság egy testőrnél.

– Igen, egyetértek – teszi hozzá Henry. – Ez mind nagyon hasznos, és az sem árt, hogy úgy néz ki, mint Amerika Kapitány, Bruce Wayne komorságával.

– Egyetértek, de szerintem ő inkább egy Clark Kent-típus – bólint elgondolkodva Amelia.

– Várjunk, most a képességeiről vagy a külsejéről beszélünk? – kérdezem. Ha már legyőzni nem tudom őket, csatlakozom hozzájuk.

– Nem tudom – ingatja a fejét Henry. – Te mit gondolsz, Daphne?

Amelia és Henry arcára ugyanaz a bosszantó kifejezés ül ki. Most már értem, miért házasodtak össze.

– Szerintem apám elsősorban a képességei miatt alkalmazta Mr. Petrovot – nézek jelentőségteljesen mindkettőjükre. – És nem a külseje miatt.

– Igen, ez igaz, de apád Henryt is elsősorban a képességei miatt alkalmazta, nem a külseje miatt, és most nézd meg, hol tartunk.

Amelia Henryre néz, és hirtelen gyertyatartónak érzem magam.

Henry és Amelia akkor találkoztak, amikor Amelia két évvel Henry után csatlakozott a háztartáshoz. Attól a pillanattól kezdve, hogy Henry megpillantotta, egy pillanatig sem szűnt meg rajongani érte. Miután egy örökkévalóságnak tűnő időn át lopott pillantásokkal, hosszan tartó és teljesen szükségtelennek tűnő érintésekkel flörtöltek, úgy döntöttek, hogy randevúznak, és azóta sem bánták meg.

Végigkövettem, ahogy szerelmük az évek során növekszik és mélyül, és látva, ahogy Henry Ameliával bánik, elhatároztam, hogy soha nem fogom kevesebbel beérni. Kizárólag olyan szerelemre vágyom, mint amilyen az övék.

– Életem legjobb döntése volt, hogy elvállaltam ezt a munkát. – Henry tekintete ellágyul, amint Amelia karjáért nyúl, és maga mellé ülteti.

– Én is így gondolom – suttogja Amelia, miközben Henry megfogja az arcát, és magához húzza, hogy megcsókolja.

Amelia 168 centiméter magas, gyönyörű mogyoróbarna szemekkel, barna bőrrel és puha, világosbarna hajjal, Henry pedig 190 centiméter magas, markáns vonásokkal, erős karokkal – az egyik tetovált – és göndör, barna hajjal, így együtt egy igazán lenyűgöző párt alkotnak. De ez nem ok arra, hogy folyamatosan közszemlére tegyék a szerelmüket. Ezek ketten úgy viselkednek, mintha Henry épp most tért volna vissza a háborúból.

Odavagyok a szerelemért, meg minden, de nincs szükségem arra, hogy állandóan az arcomba nyomják. Felállok, és gyorsan elhagyom a konyhát, jelezve Josh-nak, hogy talán ő is tegyen így, amikor nekiütközök egy puha falnak.

– Miss Green.

– Ó, Mr. Petrov. Elnézést, nem vettem észre – hátrálok el, miközben ő ott áll, zsebre tett kézzel, közönyösen. – Beszélt apámmal?

– Igen, azt mondta, keressem meg önt vagy Mrs. Harrist, hogy megmutassák a szobám.

Lenézek, és meglátom a kezében lévő táskát, majd visszanézek a konyhába, ahol Amelia még mindig Henryvel van elfoglalva.

– Amelia egy kicsit… elfoglalt most, úgyhogy én is megmutathatom a szobáját, és ha szeretné, körbevezetem a házban. Van még más poggyásza? – kérdezem. A táskája kicsi… és fekete… és szomorú. Még az is alig férne el benne, amit egy egynapos kiruccanásra pakolnék össze.

– Nem, ez minden.

– Tényleg? Minden, amire a közeljövőben szüksége lesz, abban a táskában van?

– Ühüm.

– Ó. – Megtorpanok, és visszanézek a táskára. – Biztos benne? Ez egy rettenetesen kicsi táska.

– Igen, Miss Green, biztos vagyok benne – mondja vontatottan, miközben tekintete gyorsan végigfut a testemen.

– Hát jó – mosolygok udvariasan, majd kiegyenesedem, és köhintve kissé jobban összehúzom magamon a köntösöm. Próbálok nem elgyengülni a tekintetétől.

– Kövessen. Az első emeleten kezdünk.

4

– Négy emelet van összesen – mondja Daphne hátrafordulva. Lobog a haja, miközben felmegyünk a nagy lépcsőn. – Alagsor, földszint, első emelet és második emelet. A bentlakó személyzet szobái a második emeleten vannak, míg az enyém, apámé és néhány vendégszoba az elsőn.

– Szükségem lesz a birtok alaprajzára, minden tervrajzra, valamint hozzáférésre az összes biztonsági kamerához, kódhoz és kulcshoz – mondom. – Továbbá egy listára azokról, akiknek hozzáférésük van ehhez a házhoz, az összes alkalmazottról, valamint arról, hogy milyen gyakorisággal jönnek-mennek.

– Mindjárt megmutatom, hol van Amelia irodája, akkor később beugorhat hozzá, és tőle megkapja ezeket.

Megállunk a lépcső tetején, amikor a szobákhoz érünk. Éppen akkor, amikor Daphne kinyitná annak a szobának az ajtaját, ami szerintem az övé, egy egérarcú nő jön ki a szemközti ajtón, kezében egy kosárnyi tisztítószerrel.

– Jó reggelt, Charlotte! – mosolyog melegen Daphne.

– Jó reggelt, Miss Green! – mosolyog vissza a nő, tekintete köztem és Daphne között cikázik. – Az édesapja megkért, hogy készítsem elő a vendégszobát. Mindjárt végzek, csak hozok még pár törülközőt, és megvetem az ágyat.

– Á! – Daphne hangjában meglepettség érződik, de gyorsan összeszedi magát. – Rendben, köszönöm, Charlotte. Remek.

Majd hozzám fordul:

– Addig megmutatom az én szobám. Aztán mehet kipakolni.

Kinyit egy ajtót, és egy nagy, tiszta, nőies szoba tárul elénk, krémszínű falakkal, világos bútorokkal és nagy ablakokkal, amelyek a ház előtti felhajtóra néznek. Makulátlanul van beágyazva, számtalan rózsaszín és krémszínű díszpárnával, és az ágy mindkét oldalán éjjeliszekrénnyel. Az egyiken egy csokor fehér rózsa áll, a másikon néhány könyv és egy ébresztőóra. Az ablakok előtt egy kis krémszínű kanapé található, még több párnával.

Kinek kell ennyi párna?

Mihez lehet kezdeni ennyivel?

– A gardróbom erre van – mondja Daphne, miközben kinyit egy másik ajtót, és átlép a küszöbön. Utánasétálok egy valamivel kisebb szobába, amely nevetséges mennyiségű ruhával, cipővel és táskával van tele. Az egyik fal mentén gondosan rendezett fésülködőasztal áll, rajta egy többszintes állványon drágának tűnő parfümgyűjtemény, a másik oldalon pedig egy elegáns, párnázott ékszerdoboz. Átmegyünk a fürdőszobájába, amely a hálószobájához és a gardróbhoz is kapcsolódik. Ez a legnagyobb fürdőszoba, amit valaha láttam, és ugyanolyan halvány rózsaszín színvilágú, mint a másik két helyiség – elegáns, kifinomult és tiszta.

Rózsaszín pizsamát visel, a gardróbjában rengeteg rózsaszín ruha van, és mindenhol rózsaszín dekorációs elemek találhatók.

Szereti a rózsaszínt. Értem.

– Hogy nyílnak az ablakok? – kérdezem, miközben visszamegyünk a hálószobába.

– Hát, az aljukon lévő retesszel. Csak el kell forgatni, és megnyomni.

Miss Green leül az ágy végére, én pedig ellenőrzöm, hogy az üveg és a reteszek elég erősek-e.

– Van zár ezeken az ajtókon?

– Igen, a fürdőszoba belülről zárható, és a szobám ajtajának is van kulcsa, de a gardróbom csak a fürdőből nyíló ajtónál zárható.

– Szükségem lesz egy másolatra a hálószoba kulcsáról – mondom, miközben visszafordulok hozzá. Figyelem, ahogy óvatosan kihúzza a tőlem legtávolabb lévő éjjeliszekrény fiókját, a haja egy pillanatra az arcába hullik, majd finoman hátrasimítja a füle mögé.

– Tessék – helyezi a sárgaréz kulcsot a tenyerembe. Egy apró áramütés fut át a kezünk között, amikor az ujjai megérintik az enyémeket, amit ő is érez, mert gyorsan visszahúzza a kezét.

Kissé zavartan elfordítja a tekintetét.

– A szőnyegek miatt van.

– Hogyan? – kérdezem.

– Az áramütés. A szőnyegek statikus elektromosságától van.

– Aha – bólintok, miközben a zsebembe csúsztatom kulcsot. Tekintetem végigfut az arcán, a nyakán, és a kulcscsontjánál áll meg, amely a légzésétől lassan emelkedik és süllyed. Felnézek rá, és látom, hogy a tekintete az ajkaimon pihen. A nyelvemmel megnedvesítem az alsó ajkam, ő pedig felnéz, a szemembe. Kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, de ekkor halkan kopogtatnak az ajtón. Mindketten odafordulunk. Charlotte, az egérke kukucskál be.

Ismét rám néz, majd Daphnera, és félénken elmosolyodik.

– A vendégszoba készen áll, Miss Green.

– Remek. Köszönöm, Charlotte – mosolyog Daphne. Charlotte bólint, majd becsukja az ajtót, és újra kettesben maradunk. Nézem, ahogy felveszi a papucsát, ami az ágy lábánál van, majd visszanéz rám.

– Megmutatom a szobáját, Mr. Petrov.

– Milosh – javítom ki.

Amikor átmegyünk a folyosón a vendégszobába, Daphne elcsavarja az ajtó kilincsét, és teljes erőből tolja. Mivel nem mozdul, odamegyek mögé, kezemet a feje fölött a fára helyezem, és meglököm, hogy segítsek. Az ajtó kinyílik, de egy pillanatig mozdulatlanul állunk a küszöbön. Ilyen közelről érzem az édes, természetes női illatát. Narancsvirág és mályvacukor keveréke.

Remek.

Tehát nemcsak úgy néz ki, mint egy hercegnő, és úgy beszél, mint egy hercegnő, hanem az illata is olyan.

Miután magamhoz térek a nyilvánvaló zavarodottságból, megköszörülöm a torkomat, hogy újra összpontosítsak, és belépek mellette a szobába.

A táskámat az ágy előtti párnás lábtartóra helyezem, és gyorsan felmérem, hol fogok a közeljövőben lakni. Ez a szoba sokkal semlegesebb, mint Daphneé, krémszínű falakkal, barna és bézs bútorokkal, és sötét fadíszítésekkel. Néhány műalkotás lóg a falon. A padlótól a mennyezetig érő nehéz függönyöket félrehúzták, hogy láthatóvá váljanak a nagy ablakok, melyek a hatalmas hátsó udvarra néznek. Az ágyon friss, fehér ágynemű és rengeteg semleges színű párna. Nincs annyi, mint Daphnenál, de még így is több a szükségesnél.

– Erre van a fürdőszoba – int Daphne, és kecsesen besétál. – A szekrényben vannak még törölközők. Kétnaponta cserélik őket. Csak hagyja itt a kampón, Charlotte majd összeszedi.

Bólintok, miközben szemügyre veszem a fürdőszobát. Kisebb, mint a Daphneé, de nagyobb, mint bármelyik másik, amit eddig láttam. Ez a szoba és a hálószoba is ugyanolyan hangulatú, mint a ház többi része. Klasszikus és elegáns, néhol modern elemekkel. Az egész házról üvölt a jólét, de nem erőltetett módon, beleértve az itt élő embereket is.

Láttam már fényűzést. A kongresszusi képviselők, akiket őriztem, szintén gazdagok voltak, de messze nem olyan gazdagok, mint Green. Nem lennék meglepve, ha az egyik röhejes díszpárna többet érne, mint a teljes öltözetem.

Hagyd már a párnákat, Milosh!

Ellenőrzöm az ablakok szilárdságát, és körülnézek, hátha találok valamit, amit szükség esetén fegyverként használhatnék. Elégedett vagyok az állapotfelméréssel, megfordulok, és Daphnet látom az ajtóban, kissé félrebillentett fejjel, arcán kíváncsi kifejezéssel.

– Hol találom a szekrény és az ajtó kulcsait?

– A szobakulcsokat általában az egyik éjjeliszekrényben tartják – válaszolja egy kis szünet után, majd megfordul, és odamegy, hogy megnézze a legközelebbi fiókot. Miután elővette a kulcsokat, puha keze megfogja az enyémet, és a tenyerembe helyezi őket, miközben csokoládébarna szemeivel felnéz rám. Egy őrült ötletem támad, a hüvelykujjammal szeretném végigsimítani a telt alsó ajkát, csak hogy megnézzem, olyan puha-e, amilyennek látszik, de visszafogom magam, és inkább a kulcsokat a másik zsebembe csúsztatom, ott tartom a kezem, így megakadályozva magam abban, hogy bármi ostobaságot csináljak. Daphne figyeli a könnyed mozdulatot, szemei felkúsznak a karomon, és a bicepszemnél állapodnak meg. Néhány pillanat múlva megköszörülöm a torkom.

– Szeretne most kicsomagolni, vagy inkább a körbevezetés után? – kérdezi felnézve rám. Érzem a narancsvirág és a mályvacukor illatát, és azonnal döntök.

– Majd később. Előbb lássuk a házat.

Össze kell szednem magam, és be kell fejeznem ezt a túrát. Minél hamarabb végzek vele, annál hamarabb teremthetek kettőnk közt egy kis szükséges távolságot.

Jézusom. Csak két órája ismerem a lányt.

Micsoda kellemetlenség.

5

Daphne

Amint lefekvéshez készülődve leülök az öltözőasztalomhoz, rájövök, hogy egész nap nem néztem rá a telefonomra. Végigpörgetem az értesítéseket, majd megnyitom az Isabella unokatestvéremtől kapott üzeneteket.

Az ujjaim megállnak a telefon billentyűzete felett, és azon töprengek, mit válaszoljak. Beszéljek neki Milosh-ról? Beszéljek neki az apám irodájában történt betörésről? Bella ugyan a legközelebbi unokatestvérem, de rettenetesen rossz a titoktartásban, és a józan eszem azt súgja, hogy ez túl komoly dolog ahhoz, hogy megosszam vele. A telefonom újra rezegni kezd, de lefordítva a szekrényre teszem. Túl sok most nekem ez.

Kikapcsolom a nyakláncom, amelyet egész nap a ruhám alá rejtettem, és a tenyerembe veszem a medált. A fakó arany tündököl, és a díszes, filigrán mintázat megcsillan, ahogy ráesik a fény. Ösztönösen kinyitom, egyik oldalán egy elhalványult fotó látható rólam, a másikon pedig rólam és az anyukámról.

Valahogy az évek során ez lett az esti rutinom: bőrápolás, átöltözés, morbid megszállottság egy ékszer iránt, ami egykor anyámé volt, néhány fejezet elolvasása a könyvemből, majd lefekvés.

Kinyitom az asztalom egyik fiókját, és szinte egy szentélynek tűnik, tele az ő holmijával és régi családi fényképekkel.

A szokásos rutinomat követve a nyakláncot egy arany tálkába teszem anyukám többi ékszere mellé, és felveszem a régi parfümösüvegét. Az orromhoz emelem, és az illata visszarepít abba az időbe, amikor még köztünk volt. Az a jellegzetes illat. Meleg, de friss, tiszta, de édes.

Az illata olyan volt, mint most az emléke. Otthonos, mégis távoli.

Miután meghalt, Amelia esténként a párnámra fújt anya parfümjéből, hogy segítsen elaludni. Amikor kezdett elfogyni, elkezdtem keresni egy helyettesítőt. Nem találtam, ezért egy kis mintát vittem egy parfümkészítőhöz, hogy újra elkészítse, de soha nem illatozott ugyanúgy. Így az elmúlt néhány évben takarékosan használtam a parfümje maradékát, mert nem akartam, hogy az illatával együtt az emléke is elhalványuljon.

Kezembe veszem a kedvenc családi fotónkat, és halványan elmosolyodom. Az ötödik születésnapomon készült, egy jelmezes bulin. Egy asztalnál ülök, és a velem azonos méretű tortán lévő gyertyákat fújom el, a szüleim mögöttem állnak. Anyukám Tiana hercegnőnek öltözött, én Csipkerózsikának, apu pedig Robin Hoodnak, pedig ő éppen az, akitől Robin Hood minden bizonnyal lopna.

Halk kopogást hallok a hálószobám ajtaján, ezért becsukom a fiókot, gyorsan elrejtve anyu emlékeit, és ránézek az órámra. Tizenegy óra négy perc. Charlotte már egy órával ezelőtt megágyazott, akkor ki kopoghat ilyen későn?

Betolom a fiókot, kilépek az öltözőmből, kinyitom a főajtót, és apám áll ott, szokás szerint kimerültnek tűnik, de mégis melegen mosolyog rám.

– Csak jó éjszakát akartam kívánni, drágám – mondja az ajtóban állva.

– Igen, egész biztosan csak ezért vagy itt – mosolygok, és kinyitom az ajtót, hogy beengedjem.

– Meg akartam nézni, hogy vagy a mai nap után.

Az ablak melletti puha olvasószékhez sétál, és lerogy rá, én pedig leülök az ágyam szélére, hogy szembenézzek vele.

– Egész jól vagyok.

Apu felvonja a szemöldökét.

– Csak egy kis időbe telik, amíg megszokom, ennyi az egész – próbálkozom inkább ezzel.

– Gondolj rá úgy, mint egy másik Henryre a házban, csak közelebb áll hozzád korban.

– És a térben is – morgom.

– Tudom, hogy nem ideális, de szükséges. Biztos vagyok benne, hogy csak feleslegesen aggódom, és hamarosan lerendeződik az egész – érvel. – Mondta Isabella, hogy mi történt ma este?

– Igen, Harriet néninek elfolyt a magzatvize! Hát nem őrület?

– Mondtam neki, hogy maradjon otthon, de persze senki sem hallgat rám – sóhajt teátrálisan.

– Hogy őszinte legyek, Jonathan bácsi valószínűleg ugyanezt kívánta – vonok vállat, és könnyedén felnevetek.

– Nagyon sajnálom, hogy lemaradtál róla, drágám. De ha ez segít, vehetek egy olyan szülésifájdalom-szimulátort, és kipróbálhatjuk rajtam és Henryn, hogy ki bírja tovább.

– Ó, IGEN. Azonnal vedd meg!

Mindketten nevetünk, és azt hiszem, ez az első alkalom hetek óta, hogy apámat látom ellazulni. De ez csak rövid ideig tart, mert egy pillanat múlva a vállai újra lesüllyednek, az arca pedig komollyá és kissé búskomorrá válik.