Támogató

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítófotó: Kocsis András Balázs

© Somorjai Ádám, 2025
© Elmer István, 2025
© Napkút Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6968 26 5

Rendfőnöki engedéllyel

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Előszó

Augusztusi hétvége. Utóbb kiderült, a nyár legmelegebb napjai. Szikkadt hőség, diákok gyülekeznek iskolájuk udvarán. Egykori diákok, egykori iskolájukban. Ötven éve érettségiztünk az esztergomi Temesvári Pelbárt Ferences Gimnáziumban. Ennyi ideje? El sem hiszem – talán mert nem akarom elhinni? Hiszen a fiúk ugyanazok és ugyanolyanok, mint akkor, mint tegnap… Összezsugorodik bennem az emlékezet-idő, s talán emiatt: nézem az előkerült régi fényképeket, és a mai meglett férfiakat mégis olyannak látom, mint annak idején.

Közben persze – a higgadt ész tudomásul veszi – eltelt fél évszázad. Mi minden történt velünk ezenközben? A gimnázium négy éve alatt, különösen, hogy kollégisták voltunk, azt gondoltuk, mindent tudunk a másikról, hiszen olyan közel éltünk egymáshoz. Bizonyára sok mindent tudtunk is, sok mindent nem, mégis sok minden összekötött minket. A közös sors, a megtartó közösség? Nevezhetem így is, úgy is, a lényeg, hogy érettségi után, ha sokszor évekre kihagyásokkal ugyan, mégis hallottunk egymásról.

Az iskola udvarán egy tervezett építkezés miatt alapozó munkálatok kezdődtek. És nem sokkal, talán negyven-ötven centiméterrel egykori trappoló talpunk alól középkori épületmaradványok kerültek elő. A régészek ásatásba kezdtek. Somorjai Árpád osztálytársammal, akit már régóta Ádám atyának szólítunk, megállunk az ásatási terület szélén. „Ugye, az első könyved a Kutatóárok címet viseli?” A bencés szerzetes ebben szellemi kutatóárkok föltárására vállalkozott.

Hosszan beszélgetünk, van miről. Ádám atya közel három évtizedig Rómában élt, időnként látogatott haza. Olykor találkoztunk, vagy az Örök Városban, vagy éppen Tihanyban, nagycsütörtökön. Emlékszem a római bencés főmonostorban arra a májusi vesperásra. Ádám atya meghívott a napzáró közös imádságra – micsoda léleknyugtató csönd és biztonsággal áradó zsolozsmahang –, s utána jártunk egyet a városban.

Mi történt veled? – hangzottak kölcsönösen a kérdéseink. S máris a folytatás: Ádám atya jó barátja, az egykori pannonhalmi diák, Csíky Gábor és családja már korábban szorgalmazott és anyagilag támogat egy beszélgetőkönyvet a bencés szerzetessel.

Ezzel kezdődött és kanyarodott, széppé téve számomra az őszt, találkozásaink és beszélgetéseink sorozata, egyszer Győrben, másszor Esztergomban, azután Budapesten, és természetesen Pannonhalmán, ahová Ádám atyát az amator loci, a hely szerelmese érzés köti.

És megindult az idő. A négyéves osztálytársi kapcsolatból az időben hátra és előre egyre gazdagabban bontakozott ki az életút-arc, okossággal, bölcsességgel, tanáros pedantériával – és őszinte, olykor kritikus önreflexióval.

Nem szeretem a ma divatos – legtöbbször amerikai stílust utánzó – tegeződő érintkezési formát a nyilvánosság előtt. A magyar nyelv oly szépen tud szólni a másikhoz a magázás különböző formáival, megadva ezzel a tiszteletet a beszélgetőtársnak, és egyben a hallgató, az olvasó számára is az emelkedettség igényét kölcsönözve. Ebben a könyvben azonban hamisan csengett volna, ha a két egykori gimnazista nem a diák-közvetlenség nyelvén beszélget egymással.

Egy könyv megszületése, mint egy fa ültetése, elsősorban a következő nemzedékeknek szól. Ádám atya gondolatai tanúskodnak és tanulságul szolgálnak – a következő oldalak ennek hiteles őrzői.

Elmer István

Keresztapám, Zsolnay Béla könyve. Kiadását gondoztam.
Borítóterv: Ducki Krzysztof

Bevezetés

„Fölém emelted kezed, Uram,

Hová fussak Istenem, színedtől?”

Ezt az antifonát énekeljük a bencés zsolozsmában péntekenként az esti istentiszteleten, a vesperáson, minden második héten.

Ezek a szavak mindig megérintenek és megnyugtatnak. Sorsom az Isten kezébe tettem már régtől, az Isten viselte gondomat.

Amikor barátommal és gimnáziumi osztálytársammal beszélgettem, megelevenedtek előttem életem sorsfordulói, melyekben – remélem – mindig Ő volt, Akinek teljesült az akarata.

Azzal a lélekkel adom közre ezt a vallomást, hogy nem értenek félre, én a magam részéről őszintén nyilatkoztam és jó szívvel adom. Abban bizakodva, hogy nem vagyok egyedül, aki rá tudja bízni sorsát a Gondviselő jó Istenre.

Kelt Pannonhalmán

2020 karácsonyán

Somorjai Árpád Béla

szerzetesnevén Ádám

Bérmaapám, Zsolnay Imre könyve. Kiadását gondoztam.
Borítóterv: Ducki Krzysztof

A Duna-parti ház

Bencés szerzetespap, tanár, történész, morálteológus vagy, és hosszú időn át a Vatikáni Államtitkárságon a világegyház adminisztrációjában is szerepet vállaltál. Melyiket érzed identitásodhoz leginkább közel állónak?

A világ kerek. Kerek a tízfilléres – már nem is ismerjük, régen kivonták a forgalomból, mint ahogyan az egyforintost is –, de vajon mit mondhatunk el az iménti képet alkalmazva az ember életére? Az ember élete is arra van szánva, hogy kerek legyen, másként, hogy növekedjen. Mint a luftballont, elkezdjük fújni, egyre csak fújjuk, majd a végén szétpukkan. Meghalunk. Ha egyetlen gondolat mentén szeretném „felfújni” a felsorolt hivatásokat, azt kell mondanom, mindegyik ugyanolyan súllyal szerepel. Hozzá kell tennem azonban, nem tekinthetném ugyanolyan súlyúnak őket, ha ezek pusztán az én akaratom alapján születtek volna, s nem ismerném fel a Gondviselés irányító kezét.

Amikor meghoztam az egyes döntéseket, nem rendelkeztem azzal a horizonttal, amelyről visszatekintve most gondolkodom róluk. Ugyanakkor szellemi értelemben ma is rengeteg növekedési lehetőséget látok, de tudomásul kell vennem – mint minden embernek –, hogy egyszer elérkezem a megállj táblához, aminek idejét nem én határozom meg.

Melyik terület áll mégis a legközelebb hozzád?

Természetesen az Isten Országának hirdetésével azonosulok leginkább, ami egy papnak a legfőbb feladata. Sajnos kevés tapasztalattal rendelkezem ezen a téren, mert nemigen kaptam rá lehetőséget. Most, hogy közeledem hetvenedik életévemhez, mindjobban érzem, hogy keveset beszéltem Isten Országáról, keveset prédikáltam.

A közelmúltban, 2020. szeptember 6-án volt negyven éve, hogy pappá szenteltek. Tanítványaim közül felhívott valaki előző este. Nem azok közül, akikkel gimnáziumi éveik után is intenzíven tartom a kapcsolatot, akik jó tanulók voltak, hanem egy ragaszkodó ember. Ez jelzés volt számomra a papi küldetéssel kapcsolatban.

Nemrégiben adódott néhány pasztorális lehetőségem, főcelebránsként miséztem, hirdettem az aznapi Igét, a szentleckét és az evangéliumot, s ezek az élmények folyamatosan erősítették bennem a papi identitást.

Mindig visszatér a fizikaórán hallott ismeret, mely szerint a gőzmozdony a belefektetett energiának csak a nyolc százalékát hasznosítja. Én még annyit sem. Ha előttem állna egy élet, sokkal intenzívebben szeretnék lelkipásztori munkát végezni.

Van még valami a lelkipásztori munkában, ami meghívja az embert – ezt már korábban megtapasztaltam. 1988-tól három nyáron át minden augusztusban ötnapos lelkigyakorlatot hirdettünk Pannonhalmán, s erre legalább száz-százhúsz fiatal jelentkezett. Akkor ébredt fel bennem az érzés: ez nem olyan, mint egy történelemóra, nem olyan, mint egy németóra, itt nem kell fegyelmezni. Mindenki figyelt, leste ajkamról az Igét. Az ilyen lelkipásztori örömök mindig arra sarkallnak, hogy még nagyobb erőbedobással hirdessem Isten üzenetét.

Milyen lelki indíttatást kaptál a hagyományos katolikus szellemben élő családtól?

Ma is úgy ítélem meg, szellemileg, lelkileg nagyon sokat adott az esztergomi nagycsalád. Édesanyámék tizenketten voltak testvérek, anyukám tizedik a sorban, s én ebben a családban szocializálódtam. Tanári – olykor félresiklott tanári –, papi és mérnöki életmodelleket láttam. Érdekes, hogy éppen a mérnöki pályát választó rokonom érzett indíttatást arra, hogy amikor csak tehette, magyarázott nekem és a család többi gyermekének. Folyamatosan tanítani és nevelni akart minket.

Ebben a légkörben egyik nagynéném, Homor Anci néni vezetett rá arra, hogy létezik Gondviselés, és az embernek át kell adnia magát neki, még akkor is, ha ez nehezére esik.

Amikor a szerzetesi élet mellett döntöttem – először ugyanis egyházmegyés papságra gondoltam –, a legnehezebbnek valóban az bizonyult, hogy átadjam magamat Istennek. Lemondjak saját akaratomról, és alávessem magam az Istent képviselő papi, szerzetesi elöljáróknak. Az összes többi döntésbe, amelyet már nem én, hanem ők hoztak meg, nekem csak bele kellett egyeznem. Nagyon nehezen jutottam el odáig, hogy feltétel nélkül kimondjam: legyen meg Isten akarata, őt akarom szolgálni. Amikor aztán sikerült, elindul egy folyamat, amelyben még nem láttam egész világosan, nem haladtam egészen egyenes vonalon, közben számos krízis jelentkezett, de már el tudtam fogadni…

Elfogadni. Könnyű kimondani, de gondoljunk arra, hányszor perlekedünk, pereskedünk egymással. Szeretnénk bebizonyítani az igazunkat, és kártérítést kapni minden valós vagy vélt sérelmünkért. Mindezt – megtanultam az elfogadással – a Jóistenre kell hagyni, s akkor két-három év elteltével minden megváltozik. Növekedve, „kerekebben” kerülünk ki a különböző élethelyzetekből. Ezen a folyamaton megyek át a mai napig is.

Elhangzott a Gondviselésre való hagyatkozás. Hogyan értelmezzük ezt? Kényelmesen dőljünk hátra, nincs semmi tennivalónk, majd a Gondviselés elintézi helyettünk a dolgokat? Hogyan oszlik meg az egyéni felelősség és a Gondviselésre hagyatkozás?

Személyes tapasztalataimból indulok ki. Ugyanolyan ember vagyok, mint mások. Céljaim, terveim vannak, el akarok érni valamit, ezenközben azonban kudarcok is érnek. Én például szerettem volna egy könyvkiadót működtetni. Meg is alapoztam a kiadót, de azóta a környékére sem juthatok. Pedig akkor úgy gondoltam, egész életemben ezzel foglalkozhatom. Végül csak két évig tartott. A kezdeményezést első évben könyvszolgálatnak hívtuk, utána már kiadónak. A könyvkiadás gondolata a rendszerváltás lendületéből nőtt ki. Hozzájárultak korábbi római tapasztalataim, s még messzebbre visszanyúlva az időben, gyermekkori élményeim.

Nagyapám, Zsolnay Lajos aki, mint később megtudtam, 1946-ban magyarosította Szkalkáról Zsolnayra a nevét, az esztergomi tanítóképzőben volt mintaiskolai tanító, majd 1923-tól tanár.

A mintaiskola a mai gyakorlóiskolának felel meg.

Igen. A mintaosztályban megtanították a gyerekeket írni és olvasni, életkoruknak megfelelő irodalmi műveket, verseket tanultak. Ezzel a nagyapám ismertetett meg engem négyéves koromban az esztergomi családi házban. A polcon ott sorakoztak a Révai Nagy Lexikon kötetei. Ma is el tudom mondani a néhány kötet tartalmára utaló, a könyv gerincén jelzett szótöredéket (Mons–Ottó, Ottó–Racine, Racine–Sodoma, Sodoma–Tarján, Tarján–Vár, Vár–Zsűri).

Nagyapámnak volt egy Erika írógépe, indigóval befűztem tíz példány 30 grammos, vékony A/4-es lapot, és a lexikonból lekopogtam a Magyarország története címszót. Ekkor a Balassa Bálint Általános Iskola felső tagozatába jártam. Az olvasmányt szétosztottam a barátaim között, és csodálkoztam, hogy nemigen érdekli őket. Húsz-harminc oldalban összefoglalva Magyarország története! Kell-e ennél izgalmasabb olvasmány?

Hogyan befolyásolták később saját könyveid az életedet?

Egy könyv megszületése legalább kilenc hónapig tart, mint egy gyermeké. Így tekintek a munkáimra. Van azonban köztük olyan, amelyhez tizennyolc évvel korábban láttam neki a források gyűjtésének. Egy könyvet akkor adok ki, amikor már nem tudom fejben tartani a feljegyzéseket, s hogy papírjaim közül melyiket hol találom. Kell egy oldalszám, kell egy lapozható kiadvány. Most már egyre inkább ezek sokasodnak.

Egy megjelenő könyv visszhangra talál. Ez a visszhang pedig befolyásolhatja az ember további sorsát. Ezért sem érdemes túl sokat tervezni, egy-egy könyv megjelenése hatott az én további életemre is.

Néhány kiadványt a hozzájuk fűződő történettel, amelyek megragadtak az emlékezetemben, megemlítenék. De kezdjük sorrendben, honnan a „könyvcsinálás” iránt érzett affinitás. Nagyapám könyvíró ember volt, figyeltem az életrendjét, könyveit bármikor levehettem a polcról. Nem volt túl sok belőlük, de azok válogatott műveknek számítottak. Elfértek egy nagyobb polcon az emeleten és egy másik polcon a nyári szobában.

Jóval később, vagongyári munkás koromban hozzájutottam Thomas Merton A szemlélődés sarjadása című munkájához gépelt formában. Akkori szóhasználattal ajándékirodalomnak neveztük, idehaza nem jelenhetett meg. Én is legépeltem tíz példányban, és összefűztem. Ferences gimnazistaként a gyakorlati oktatás tárgy keretében megtanultam a könyvkötést, s ezt a munkát Pannonhalmán is folytattam. Katonaévemben is elkísért ez a számomra fontos manuális elfoglaltság. Utólag, amikor Merton kiadásán ügyködtem, tudtam meg, hogy Lukács László piarista atya fordította le. Akkoriban nem foglalkoztunk azzal, hogy ki a fordító és kié a kiadási jog, egyszerűen legépeltük a könyvet és osztogattuk. Szamizdat, egyházi módra. Ezt folytattuk bencésnövendék-éveimben is. Fordítgattunk, ki ebből, ki abból a nyelvből, és legépeltük, sőt, elődeink példája nyomán, gyűjteményes kötetbe kötöttük őket. Közülük kettőt utóbb nyomtatásban is meg tudtunk jelentetni.

Győri bencés koromban kezdődött el, hogy Bécsből vallásos irodalmat küldettünk postán, és annak terjesztésével foglalkoztunk, kizárólag iskolai keretek között. A szülői látogatások alkalmával volt a legnagyobb forgalmunk. Ebből nőtt ki Pannonhalmán a Könyvszolgálat, Polgár Magdolna készséges közreműködésével, majd pedig a Bencés Kiadó, 1991/92 fordulóján.

A könyvkiadó alapítása körüli nehézségek arra indították legfőbb rendi elöljárómat, hogy nyugalmasabb elfoglaltságot keressen számomra. Jó alkalmat kínált ehhez a római meghívás. Az 1987 novemberében megvédett német nyelvű erkölcsteológiai értekezésem 1991-ben jelent meg Hamburgban, és épp akkortájt kerestek erkölcsteológia-tanárt a római bencés egyetemen. Ez volt az első olyan jelentősebb változás az életemben, amelyet egyik könyvem megjelenése váltott ki.

„Problémásnak” bizonyult a Békés Gellért Emlékkönyv két kötetének kiadása, Gellért atya 80. születésnapja alkalmából. Részben emiatt veszítettem el erkölcsteológia-tanári beosztásomat, s nyertem el a prímás apáti irodában a rendi névtár elkészítésének feladatát az 1994–1995-ös évben. Innen ismét „könyvcsinálásra” hívtak meg. A Pápai Liturgikus Intézet, egyetemünk egyik kara prézesének (igazgatójának) titkára lettem. 1994–1997 között negyvennégy szerzőtől öt nyelven kaptuk a tanulmányokat, amelyeket öt kötetben adtuk ki, olasz és angol nyelven. Nemrég egy kötetben megjelent magyarul is: A liturgikus tudományok kézikönyve.

A könyvcsinálástól tehát Rómában sem szakadtam el. Menet közben két sorozatot kezdtem el Pannonhalmán. Az egyik a Pannonhalmi Füzetek, amely az 1920-as években indult és a bencés rendtársak disszertációinak volt megjelenési fóruma, melynek kiadása a második világháború után megszakadt. Ezt újítottam fel Pannonhalma millenniuma évében. 1996-ban pedig új sorozat indult, a Rendtörténeti Füzetek. A sorozat elnevezésekor nem jutott eszembe, másoknak sem, hogy éppen akkor alakultak újjá az addig betiltott szerzetesrendek. Számunkra ugyanis a Rendtörténet a bencés rend történetét jelentette. Ezért tizenegy kötet után új névvel folytattuk a sorozatot: Bencés Rendtörténet. Idáig csak két kötet jelent meg, néhány előkészületben van. A két sorozat darabjait francia és német nyelvből fordítottuk, hogy ezzel is pótoljuk azt a hiányt, amit a megelőző évtizedekben elszenvedtünk.

Mindszenty József szenttéavatásának elindításakor előbb kéziratként Rómában, majd több kiadónál Magyarországon négy kötet Mindszenty-forrást jelentettem meg 2007-ben és 2008-ban. Ezek megváltoztatták itthon a személyemről kialakított képet, mondván, ellenzem a bíboros szenttéavatását. A 2008-ban Zinner Tiborral közösen megjelentetett, általam vastagkönyvnek nevezett kötet pedig vatikáni munkabeosztásomban idézett elő változást. Vatikáni elöljáróim igyekeztek fékezni, én azonban rákapcsoltam, és az amerikai levéltárak anyagai alapján folytattam a Mindszenty-források kiadását. Majd pedig, hogy ne maradjon félbe ez a munka, húszévi szolgálat után korai nyugdíjazásomat kértem a Vatikánban, és idehaza igyekszem befejezni.

A könyvek tehát jelentős mértékben alakították az életemet, ehhez hozzájárult az a körülmény, hogy a kiadáshoz kiadót és pénzügyi fedezetet is kellett találni. Munkáim többsége tudományos könyv, amelyek eladásából nem térül meg a ráfordított munka, a nyomdai előkészítés, a nyomtatás költsége, ezt csak elhivatottságból lehet végezni. Az egyes országok tudományos intézményeket tartanak fenn ilyen célra, Egyházunk azonban nem bővelkedik itthon tudományos intézetekben.

Bár a korszellem mást sugall, azt a képzetet kelti, mintha a múlt érdektelen volna, a családi hagyományok, a gyökerek mégis vitathatatlanul meghatározzák az ember életét. Eleidre meddig terjed vissza a családi emlékezet?

Édesapám, Somorjai Ferenc 1920-ban született és 84 éves korában halt meg. Sokat mesélt gyermekkoráról, kevesebbet a szüleiről, akik akkor haltak meg, amikor ő a fronton volt a második világháború végén, 1944–45-ben. A Somorjai család abban az időben Pécsett élt. Apai nagyszüleim korábban meghaltak, semmi emlékem nem lehet róluk, hiszen én 1952-ben születtem.

Meglepődtem, amikor tudatosodott bennem, hogy nagyapámat ugyanúgy hívják, mint engem: Somorjai Árpád. Később az Ádám szerzetesi nevet kaptam, azóta sokan így ismernek. Családunkban szokás volt, hogy a Ferenc és az Árpád keresztnév váltotta egymást nemzedékenként. Én voltam az elsőszülött, ezért kaptam az Árpád nevet. Három fiatalabb testvérem született.

Apukámék nem ápoltak különösebben szoros rokoni kapcsolatokat, bár hatan voltak testvérek. Egyik kistestvérük négyéves korában meghalt. Apukám ikertestvére nem élte túl a szülést, pedig egészségesen jött a világra. A családi hagyomány szerint apukám volt kettőjük közül a gyengébben fejlett, ezért az orvosok vele foglalkoztak, végül ő maradt életben. Feltehetjük a kérdést: miért éppen ő?

Radnóti Miklós jut eszembe, akinek az életében hasonló történt. Az Ikrek hava című szépprózai művében lírai hangvétellel számol be az eseményről, mintha őt terhelné a felelősség ikertestvére halála miatt. A család neve honnan eredeztethető?

A Somorjai névről a következőt őrizte meg családunk egyik ágának hagyománya. Ükapánkat Rózsa Sándornak hívták. A Sándor név – a Ferenchez és Árpádhoz hasonlóan – ugyancsak másodnemzedékről másodnemzedékre szállt. Ő Somorján élt, a település a mai Szlovákiában található, jó ideje Pozsony külvárosa. Kereskedőember lévén a Dunán eljutott Kalocsáig, ahol megtelepedett. Ezt onnan tudjuk, hogy akkori szokás szerint a családi Bibliába bejegyezték, melyik évben, hol keresztelték a megszületett gyermekeket. Abban a korszakban járunk, amikor a pandúrok Rózsa Sándort, a betyárt azon a vidéken keresték. Miután a névazonosság miatt gyanúba keveredett, egy idő után megelégelte, és fölvette szülőföldje, Somorja nevét. Ezután békén hagyták őt. A történetet édesapámtól hallottam. Azt nem tudom, pontosan mikor és hogyan történt mindez, még nem jártam a végére. Családunk másik ága nem így tartja, de nekem nagyon tetszik.

Több alkalommal ellátogattam Somorjára, ahol a református templomban, a régi katolikus templomban ma is láthatók a Szűz Mária-freskók. A magyar református atyafiak büszkék rá, és azt mondják: ők már akkor ott voltak, amikor a szlovákok még nem. Való igaz, Somorja magyar hely volt, többségében ma is magyarok lakják.

Somorja azt jelenti: Santa Maria. „Morjocskához” – ahogy Mária nevét tájnyelven ejtik – mennek a magyarok. Pusztasomorja, németül Sommerein, valahogy ugyancsak ezzel lehet kapcsolatban. Ez a település Ausztriában, a Fertő-tó északi partján fekszik. Szűz Mária patrocíniuma körül kialakult egy Somorja településbokor. Az olaszoknak mindig elmondom, a nevem tulajdonképpen Santa Maria, ezt ugyanis értik és jól ejtik ki, mert a Somorjai név Szomordzsájként hangzik az ő ajkukon.

Apai vonalon maradva, az apai anyai ág székely eredetű. Bálint Julianna a Hargita oldalában, Szentegyházasfalván született. Az ő édesapja fakivágás, erdőkerülés során emberölési ügybe keveredett, ezért kénytelen volt elbujdosni. A család nagy szegénységben élt, nagymamám a nyomorúságos helyzetben „kijött” Budapestre. Mert a székely bemegy Bukarestbe és kijön Budapestre. Cselédlánynak szegődött el, később egy fül-orr-gégész mellett asszisztensi beosztásig vitte. Első férje Somorjai Béla volt, akitől egy gyermeke született. Somorjai Béla azonban korán meghalt, s akkor feleségül vette Somorjai Béla testvére, Somorjai Árpád. A korábbi házasságból született pici meghalt, s az új házasságban Bálint Julianna hat gyermeknek adott életet. Közülük négy fiúgyermek érte meg a felnőttkort. Az elsőszülöttet, Somorjai Lászlót a család „atomtudósként” emlegette. Ciszterci szerzetesnövendék volt Pécsett, de a fogadalomtétel és a pappá szentelés előtt kilépett a rendből. Egyetemet végzett, majd a Központi Fizikai Kutatóintézetben dolgozott. Az ott kapott sugárzás állítólag hozzájárult korai halálához. Farkasréten temették el. Öcsém viseli az ő nevét. Az elsőszülött Somorjai László személye azért érdekes, mert az anyósa révfalui, s ezért kezdte édesapám az életét Győr-Révfaluban.

Lászlónak két gyermeke született. Egyikük néhány évvel idősebb nálam, de már meghalt, öccse most hetvenéves. Péter-Pál nagybátyámnál négy gyermek született. Budapesten, az Operaház mögött, a Hajós utcában lakott, oda nősült be, műszaki pályán dolgozott. Mária nagynénénket Gitus néninek szólítottuk. Ennek pedig az a története, hogy a szülők által nagyon szeretett Gitus/Gituska ötödik születésnapján meghalt. Nagyapám portás volt a pécsi gyermekkórházban, kislánya éppen ott játszadozott az épület előtt, amikor valamelyik gyerek az emeletről kidobott egy súlyosabb tárgyat, amely eltalálta a kislányt, aki azonnal szörnyethalt.

Utána született Mária nénénk, akit az egész család Gitusnak nevezett az elhunyt kislány után. Én is csak jóval később, halála előtt tudtam meg Gitus néni eredeti nevét. Két gyermeke született, egyikük, Dunai Ferenc szinte egyidős velem, hatvankilenc éves. Ő és a testvére világosított fel, hogy Gitus tulajdonképpen Mária. Gitus-Mária néni sokszor emlegette, hogy úgy szeretett volna többet beszélgetni nagyanyámmal, Bálint Juliannával, de sohasem lehetett, mert mindig imádkozott.

Sándor bácsi, a legfiatalabb testvér alföldi tanyasi tanítóként élt, egyetlen alkalommal találkoztam vele gyerekkoromban. A fia 18 éves korában meghalt. Érettségire kapott egy motort, az egyik este hazafelé tartott az alföldi poros úton, előtte egy kivilágítatlan szénásszekér, megelőzte, de a szekérből kilógott a kasza éle, és levágta a fejét.

Említetted a székely eredetet. Történészként hogyan látod a székelyek és magyarok viszonyát?

Nem foglalkoztam különösképpen ezzel a kérdéssel. Korábban nemigen jártam Erdélyben, Székelyföldön. 1993-ban néhány nyári napot, majd 2017-ben, miután hazaköltöztem Rómából, meghívtak vendégprédikátornak, akkor töltöttem ott két hetet. Erdélyi kapcsolataim már Rómában kialakultak, s 2017-ben felújítottam ezeket. Erdélyi szolgálatomat követően két székely zarándokcsoportot vezettem Lengyelországba, hogy lássák, ott is ismerik a halinaposztót, ott is a Kárpátok hegyláncai húzódnak, és szeretik a magyarokat.

A székelyek természetes módon magyarok. Úgy magyarok, hogy székelyek, és úgy székelyek, hogy magyarok. Ma is ott élnek, ahová magyar királyaink letelepítették őket a 13. században, és határőrszerepet bíztak rájuk. Legújabban az ő fiataljaik is elvándorolnak máshová, ahol munkaalkalmat, jobb megélhetést remélnek. Székelyföld fejlesztésére kevesebb pénz jut Romániában, pedig megérdemelné, és az országnak is javára válna. A székelyek sajátos gerincű nép, ugyanis kollektív jog alapján mindig szabadok voltak, nem pedig jobbágyok.

Népnek vagy népcsoportnak tekintendők-e?

Nem kell ezt különösebben firtatni. Egyszerre nép és népcsoport. Úgy hozta a történelem, hogy nyelvterületeink nem érintkeznek közvetlenül, s ez az elszigeteltség megmutatkozik egyes nyelvi sajátosságokban. Hiányolom a székelyek életében, hogy nem helyeztek kellő hangsúlyt a világnyelvek elsajátítására, ezért aligha képesek megfelelő módon képviselni érdekeiket – az autonómia kérdésére gondolok – a nemzetközi színtéren. Még nem ismerték fel igazán, hogy nemcsak Budapesttel kell kapcsolatokat ápolniuk. Markó Bélának, a Romániai Magyarok Demokratikus Szövetsége (RMDSZ) elnökének 1993-ban megemlítettem, hozzanak létre irodát Brüsszelben vagy Strasbourgban. Erre csak hümmögött, mondván, hogy nem jutott az eszükbe. Úgy tudom, azóta sem képviseltetik magukat az Európai Unióban.

Térjünk vissza a család másik ágára.

Maradjunk még az apai vonalon. Édesapámat keresztanyja, Deák Ilonka néni nevelte. Pártában maradt, Deák Mariska nénivel, a húgával együtt Pestszentimrén éltek szüleiknél, nagyapánknak voltak unokahúgai. Édesanyjukról, Somorjai Ilonáról idős korából őrzöm emlékét. Somorjai Ilonka néni férjhez ment Deák postamesterhez, s ők fogadták be kertes házukba. Gyerekkoromban egyszer-egyszer vonattal látogattunk el hozzájuk a fővárosból, a területet akkor még nem kapcsolták be a budapesti tömegközlekedési hálózatba. A Munkácsy utca 81.-ben ma is áll a postamester által épített ház. A két leánytestvér – édesapám nagynénjei – időnként felkerestek minket Győrött. A pestszentimrei rokonokkal továbbra is intenzív maradt a kapcsolatunk. Leginkább húgom, Marika ápolta velük a rokonságot, náluk töltötte a szünidőket, az ő nevelésüket kapta.

S most térnék rá édesanyám családjára. Szkalka Etelkaként keresztelték 1924-ben, 2011-ben halt meg. Négy gyermeknek adott életet. 1946-ban, mint említettem, nagyapám a családnevét Zsolnayra változtatta. Nagyapánk életéről, működéséről 2018-ban összeállítottam egy kis könyvet. Ebből szeretnék egy rövid részletet idézni:

„Mint gyakorlóiskolai tanító kezdetben Párkányban lakott, és itt folytatta Tardoskedden megkezdett iskolán kívüli munkáját. Mindjobban bekapcsolódik szülőhelye kulturális és gazdasági életébe. 1908-ban megszervezi az Országos Katolikus Népszövetség párkányi fiókját, amelynek helyettes igazgatójává választják. 1917-ben megszervezi és megindítja a párkányi Hangya szövetkezetet, amelynek ügyvezető igazgatója lett.

Amikor a politikai helyzet következtében Esztergomba költözik, egymás után mind felelősségteljesebb feladatok várják. Csernoch János bíboros, hercegprímás kinevezi a Katolikus Tanügyi Tanács tagjává. A Szent István Társulat 1925-ben a Tankönyvszerkesztő Bizottság vezetésével bízta meg. Közben kiadja a Normál Tanmenetet. Ezekkel nagyban megkönnyítette a katolikus tanítóság munkáját.”

A család anyai ága nemesi múltra tekint vissza.

Nagyapám igen büszke volt arra, hogy megörökölte a kutyabőrt. Tíz nemzedékig felmenően utánanézett az elődeinek. Egy Dániel nevezetű őse III. Ferdinánd uralkodása alatt (1637–1657), a harmincéves háború idején Trencsén vármegyében fuvarozott a királynak, s miután nem tudták kifizetni őt, kárpótlásul nemesi oklevelet kapott, ami egyben adómentességet is jelentett. A kutyabőrt aztán Anci néni és öccse, Zsolnay Imre bátyám 1989-ben az esztergomi Balassi Bálint Múzeumnak adományozta.

Nagyapánk és az egész család úgy tudta, hogy tíz – nekem tizenkét – nemzedék óta a fölmenőink felváltva használták a Szkalka és a Zsolnay nevet, mert egyszerre voltak szkalkaiak és zsolnaiak. Az egyik ág ugyanis itt, a másik ág ott élt. A két település között egyébként nem nagy a távolság. Szkalka bencés apátságáról ismert, ezen a néven szerepel rendünk névtárában a 19. században élt Szkalka Kandid. Családunk valamilyen fokon rokonként tartotta őt számon, de a részleteknek nem néztünk utána.

Mostanában, Lengyelországba tartva, fölkerestem Szkalkát. Gyerekkoromban nem volt egyszerű beutazni Csehszlovákiába se, legfeljebb az Esztergommal szemközt lévő Párkányba jutottunk el nagy ritkán. Ma már autópálya vezet Pozsonytól Zsolnán át a Tátráig. Szkalka Trencsén városával átellenben fekszik a Vág völgyében, s a templomban az első magyar és az első szlovák szentek tiszteletével találkozunk. A gyönyörű bencés apátsági rom pedig Subiacóra emlékeztet. A szkalkai monostor létezéséről korábban nem is tudtam. Arra gondoltam: lám, nem kell elutazni Olaszországba, hogy egy sziklaoldalba beépített ősi bencés apátságot lássunk, elég ide, a Vág völgyébe, Szkalkára látogatni. (Az itáliai Subiacóban Szent Benedek remetebarlangja fölé, a hegyoldalba monostor épült a 6. században.)

Apukám, aki nagy székelynek és nagy magyarnak tartotta magát, anyukámat időnként letótozta. Anyukám, nagyapám és nagyanyám, aki Végh leány, párkányi származású, tiltakozott ez ellen, mondván, ők magyarok, a család az 1700-as évek eleje óta Párkányban él, ott váltak idővel magyarrá.

Érdekességként említem meg, hogy két évvel ezelőtt – már második alkalommal – két hetet töltöttem a bécsi skót bencéseknél. A belvárosban található ősi apátság 1155-ös alapítású. Akkor készültem el a nagyapámról írt könyvvel, benne a nemesi cím eredetéről szóló történettel. Ott, ahol naponta többször imádkoztunk, közvetlenül fölöttünk, a szentély előtti diadalíven olvastam a császár nevét: Ferdinandus III. Így örökítették meg a templomépítő uralkodó nevét. Én meg úgy éreztem, a diadalív mind családom számára, mind az én számomra egyfajta védőív. Oda van írva a családunk életében kiemelkedő szerepet betöltő személy neve, akinek a védőszárnyai alatt élhetek néhány napig. Nemrégiben ismét Bécsben jártam, egy napig megint a skót bencésekkel imádkoztam. Föltekintettem, ott van-e még a felirat? Közel négyszáz éve ott van…

Anyai nagyapám apja vállalkozó volt. A vállalkozói élet mindkét anyai vonalon megjelenik. Két jelenetet villantok fel a régmúlt időkből. Amikor Szeged környékén a nagy árvízi töltés (mint Győr-Révfaluban mondják, a tőttés) építése folyt az 1879-es árvíz után, dédapám vállalkozóként részt vett a munkálatokban. Hetente fizette a felfogadott kubikosokat, s időközben annyira fellendült a vállalkozása, hogy a kiosztandó pénzösszeg egy kisebb vagyonnak felelt meg. Egy alkalommal rutinszerűen küldte az írnokot a bankba, hogy hozza el a tetemes pénzösszeget, amiből aztán kifizeti a munkásokat. Az írnok kivette a pénzt a bankból, de utána az útja nem a Tisza-partra vezetett; meg sem állt Amerikáig. Ezek után dédapám, szintén Lajos, mit tehetett? Mindenét eladta, a szekereket, a lovakat, az összes szerszámot, kifizette az embereit, s mivel el kellett tartania a családját, maradék vagyonából Kispesten kocsmát nyitott.

Nyolc gyermekéből hárman élték meg tizedik életévüket, ketten a huszadikat, egyedül nagyapám jutott el felnőttkorig. Egyik kistestvére úgy halt meg, hogy négyévesen a borospincében játszadozott, s egyszer csak megindultak a hordók. Dédapám halála pedig egy utazáshoz kapcsolódik. Télidőben elindult borért, azt nem tudjuk, hova, Nógrádba vagy netán Somogy megyébe. Magával vitte az akkor tizenkét éves nagyapámat, tőle ismerjük a történteket. Útközben megtámadták őket a betyárok. Dédapa a lovak közé csapott, de a boros hordókkal terhelt szekér lassan haladt. Egy idő után átadta a gyeplőt Lajos fiának, ő pedig hátrament, és ostorral védte a rakományt. Végül sikerült leráznia a támadókat. Csuromvizesen érkezett haza, s első dolga mégis az volt, hogy lecsutakolja a lovakat, csak utána öltözött át. Közben meghűlt és tüdőgyulladásban meghalt. Árván maradt a család, nagyapám megtanult cimbalmozni, így jutott némi keresethez, s tudta elvégezni a tanítóképzőt.

Nagyanyám felmenőiről nem sokat tudok, valahogy nem volt téma a családban. Párkányban éltek, nagyanyám testvére, a zöldségkereskedéssel foglalkozó Bednárikné Róza nénit idős korában még meglátogattam. Az ő fiai, akiket ismertem: Bednárik István és Bednárik Dénes, ez utóbbi egyházmegyés pap lett. Többek között Nógrádban szolgált, majd a Szigetközbe került. Fiatal pap koromban több alkalommal találkoztam vele. Akkoriban úgy járta, hogy az Esztergomi Főegyházmegye jó papjait a Szigetközbe száműzték.

Esztergom és Párkány a történelmi Magyarország természetes része volt a Duna két oldalán. Fekvésükben hasonlítanak Budához és Pesthez. A két város között 1895-ben készült el a Mária Valéria híd. Természetes volt, hogy Párkányból jár át naponta tanítani az esztergomi mintaiskolába.

Mint említettem, Szkalka Lajos nagyapám egy évig gyakorló tanár volt Tardoskedden (Tvrdošovce, Nové Zamky/Érsekújvár mellett), s bár marasztalták, mert szerették, miután behívták az érseki tanítóképzőbe gyakorlóiskolai tanárnak, azt választotta. Valóban, naponta járt át a párkányi hídfő közelében lévő családi házból. Aztán egyik napról a másikra minden megváltozott.

Erről így írsz az említett könyvben: „1919. május 21. és június 3. között a magyar Tanácsköztársaság katonái és a cseh legionáriusok szabályos csatát vívtak. Ezt követően június hónapban még lehetett közlekedni a hídon át. 1919. július 22-én este vagy véletlen baleset miatt, vagy azért, mert a csehszlovák legionáriusok felrobbantották annak párkányi oldalát, nem lehetett használni a Mária Valéria hidat. Nagyapánk legkésőbb 1919 őszétől két iskoláskorú gyermekével (Anna, József) Esztergomban rekedt, míg felesége, Végh Ilona hat gyermekkel kitartott Párkányban egészen addig, amíg ki nem utasították. A különélés jó másfél évig tartott.”

A családi történethez tartozik, hogy a nagyszülők egyezményes időpontban lementek a vízpartra, a híd mellé, s a folyó két oldalán állva „telefonáltak” egymásnak. A víz tudvalévőleg jól viszi a hangot. Megbeszélték a családi ügyeket, s legközelebb újra „találkoztak”. – A teológiai tanulmányokban úgy magyarázták nekünk is Szent Mónika és fia, Szent Ágoston kapcsolatát, hogy az egyik Itáliában, a másik Afrikában kiment a tengerpartra, és így beszélgettek egymással… Nos, akkor is tudtuk, hogy ez így túlzás, de pedagógiai szempontból jó gondolat volt, mert rögződött, hogy a két szent, anya és fia hol is helyezendő el a térképen. – Végül nagyanyánk előnytelen feltételekkel eladta a házat, fogta a gyerekeket és a legszükségesebb holmikat, s komppal átjutott a magyar oldalra.

A hidat később helyreállították, majd Esztergom ostromakor, 1944. december 26-án fölrobbantották a németek. Jóval később, 2001-ben állították helyre mai formájában.

Két adalék a család történetéhez, amelyek kapcsolódnak Esztergom históriájához. Ha a nagyszülők nem kényszerülnek elköltözni Párkányból (másként: nem következik be Trianon), mi történt volna velük 1944 karácsonyának másnapján? Homor Kálmán bátyám, Anci néni férjének első házasságából származó fia – aki a családban Káci volt, mert édesapja Kálmán – mesélte gyerekkoromban, hogy 1944-ben, tizenkilenc éves korában behívták katonának, de karácsonyra hazaengedték szabadságra. A prímási palota melletti családi házban, akkor még Ince pápa utca 4.-ben (ma Berényi utca) élte át a híd bombázását. A robbanás szörnyű hangja egész életében elkísérte. Kálmán bátyám, akit a családban mindenki Kácinak szólított, a város, később Komárom megye főépítésze lett, s ő indította el a híd újjáépítését. A Mária Valéria híd esztergomi feljárójának bal oldalán elhelyezett emléktábla erre emlékeztet. Nem élte meg a 2001-es hídavatást, 1999-ben meghalt.

Esztergomban a nagyszülőknek új életet kellett kezdeniük, új egzisztenciát teremteni.

Miután nagyszüleim a kényszerű elszakadás után ismét együtt élhettek, egy idő után megvásárolták az Ince pápa utca 4.-ben lévő házat. Ma még áll, de mire a könyv megjelenik, már teljesen lebontják, egy vállalkozó apartmanhotelt tervez a helyén. Nagyszüleim az udvar hátsó részében, dunai kilátással tágas családi házat építtettek, amely 1928 júliusában készült el. Szükség is volt erre, tizenkét gyermekükből tizenegy élőről kellett gondoskodniuk. A kor viszonyaira jellemző, hogy nagyapám a munkájából, miközben jó néhány egyesületnél önkéntes szolgálatot vállalt, ennyi gyermekkel mégis föl tudta építeni a házat. Naplójában erről is megemlékezik. 1928. augusztus 7-én ezt jegyezte le:

„A ház készítése néhány nappal ezelőtt befejeződött, és bár több helyrehozni való hiba és pótolni való munka volna, kifizettem Viczének az 500 pengőt, amely még vissza lett tartva a teljes befejezésig. Azonban úgy látszik, kár volt kifizetni, mert azóta felénk se néz. (…) A nyár gyorsan telik, keveset bírok végezni, ami annak tudható be, hogy a gyermekekkel is foglalkozom, és az építés utáni rendetlen állapotokat is rendezni kell.”

A családi ház 1928-tól 1984-ig volt a család tulajdonában. Nekem ez jelentette az otthont – az egyik otthont, ugyanis hosszú ideig kétlaki életet éltem. 1952-ben, Esztergomban születtem. Szüleim ekkor már Győrött laktak, de édesanyám szülni hazatért az ő szüleihez, így jöttem világra a Vaszary Kolos Kórházban. A vízivárosi zárdatemplomban kereszteltek meg, amely korábban a szatmári irgalmas nővérekhez tartozott, de a szerzetesrend működését – sok más renddel együtt – 1950-ben betiltották. 1952-ben ez szolgált plébániatemplomként, a vízivárosi templomot ugyanis csak 1957-re állították helyre a háborús károk után. Keresztelőm egybeesett nagymamám, Ilona névnapjával.

Gyerekkori emlék idéződik fel: talán másodikos vagy harmadikos általános iskolás lehettem, nagymamám minden este, vacsora előtt kikérdezte a másnapi leckét. Mint mondogatta: meg kell tanulnom tanulni. Minden embernek ilyen alapozást kívánok. Ezeknek az estéknek a jelentőségét persze csak később fogtam fel. Nagyanyám ekkor már jobban ráért, a sok gyermek felnőtt, kirepült, én voltam az egyik unoka. Engem különösen szeretett, ez talán azzal is összefügg, hogy az ő névnapján kereszteltek, de lehet, hogy ezt csak én gondolom így.

Győrött és Esztergomban egyaránt nagycsaládi légkörben nevelkedtem. Mindkét helyen őrizték a keresztényi és nemzeti hovatartozás tudatát. Egyik nemzedék átadta a másiknak ezt a szellemiséget. Különböző életpályákat láttam, amelyek tanulságosak voltak számomra. Amikor kikerültem Lengyelországba, a családi, rokonságbéli tapasztalatokkal nemzeti méretekben szembesültem. Akkor fogalmaztam meg: a nagycsaládban, Esztergomban megéltem azt, hogy ha belülről építkezünk, át lehet hagyományozni az értékeket. A család összefog, együtt viseli a terheket, tűri a nap hevét, éli az örömöket és a bánatokat. S ez olyan hihetőségi rendszer, amely fölvértez a külvilág ellentétes információival szemben, és megtart saját önazonosságunkban.

A hit és a nemzeti hovatartozás nálam elválaszthatatlan, bár nem olyan mértékben szövődik össze, mint a lengyeleknél.

Győrben élő édesapád közgazdász volt?

Nem, bár egész pályafutása során pénzügyi-gazdasági vonalon mozgott. Elvégezte a kereskedelmi iskolát, könyvelő lett, kezdetben a Kreditanstalt Bankvereinnél, innen hívták be katonának. Híradósként szerencsére nem került az első vonalba. Amikor engem is behívtak katonának, s azon gondolkodtam, hogyan odázhatnám el, biztatóan mondogatta a katonai bölcsességet: nem kell elsietni, mert aki időt nyer, életet nyer. Őt sem az elsők között hívták be, folytatta, mert akkor mehetett volna a Don-kanyarba, hanem később, 1944-ben, s akkor is híradósnak osztották be. A front mögött teljesítettek szolgálatot, 20-50 kilométer távolságban.

Katonaélményeiről elmondta, Bécstől északra, az alsó-ausztriai Horn településig vonultak vissza, majd amerikai fogságba estek. Kaptak csokoládét és narancsot, korábban nem láttak még ilyet, majd egy szép napon fölrakták a magyar bakákat a magyar Csepel teherautóra, és elindították őket Pozsony felé. Nagy volt az öröm, azt azonban nem közöltek velük, hogy Pozsonynál egy nagy szovjet gyűjtőtábor vár rájuk. Az oroszok mindig azt hajtogatták: szicsasz, szicsasz! Majd holnap, majd holnap. S terelték őket az országon keresztül – majd holnap, majd holnap kaptok igazolást, és mehettek haza. Végül eljutottak Foksányba (Focșani), a nagy gyűjtő- és elosztóhelyre, majd utána irány a Szovjetunió valamelyik lágere.

Ezzel párhuzamos történet a következő. Az esztergomi Balassa Bálint Iskolában tanított Mezei Mihály matematikatanár. Anci néni döntése nyomán az ő személye miatt kerültem oda felsőbb osztályba. Mélyen katolikus meggyőződésű ember volt, s mint később elmondta nekem, mindennap imádkozott értem is, ahogyan valamennyi diákjáért. Ő szerettette meg velem a matematikát és a fizikát, s ezzel a jó alapozással indultam a nyolcadik osztály után a ferences gimnáziumba. De miért említem ezt?

Mezei Mihály elmesélte, hogy a háború utolsó szakaszában leventeként őt is behívták. Majd a háború végén másokkal együtt elfogták őket a szovjetek, de ő az egyik éjszaka a kukoricáson át elmenekült. Ő tette jól. Apukám elhitte, hogy másnap hazaengedik, Mezei Misi bácsiba több kurázsi szorult, ezért elkerülte a fogságot, és hazajutott. A két esetet azért említem, mert alternatív viselkedési módokat tükröznek. S már általános iskolás koromban össze tudtam hasonlítani a kétféle magatartást.