Arnaldur Indriðason

A MÉLYSÉG TITKA

A mű eredeti címe: Myrkrið veit

Copyright © Arnaldur Indriðason, 2017

Published by agreement with Forlagið, www.forlagid.is

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

Fordította: Kiskádár Tamás

ISBN 978-963-614-154-7 (papír)

ISBN 978-963-614-155-4 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szalontai Szonja

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Van, mi örökre a sötétség titka marad –

elmém nyugalmat nem talál.

Láttam a fekete homok

mezőket perzselő erejét.

A gleccserek mélyének moraja maga a halál.

Jóhann Sigurjónsson

1

Ennél szebb időt elképzelni sem lehetett volna. Leültek pihenni a csoporttal. A túravezető a gleccser látványában gyönyörködött, és szendvics után kutatott a hátizsákjában, amikor megakadt a tekintete egy kis buckán a hóban. Emberi arcnak tűnt.

Beletelt pár másodpercbe, mire felfogta, mit lát. Aztán felugrott, velőtrázó sikolya megtörte a jégmező csendjét.

A körülötte üldögélő német turisták halálra rémültek. El sem tudták képzelni, mi válthatott ki ilyen heves reakciót ebből az idősödő izlandi asszonyból, aki eddig maga volt a megtestesült nyugalom és rendíthetetlenség.

A gleccsertúra vége felé jártak. Előző nap mászták meg a közismerten kimondhatatlan nevű Eyjafjallajökullt. A vulkán a 2010-es kitörés után vált népszerű úti céllá a turisták körében, amikor a jég alól kiszabaduló hamufelhő megbénította az európai légi közlekedést. Ezután sokáig vastag hamuréteg borította a környező tájat, de mostanra a nagy részét elhordta a szél, a maradék a talajba mosódott, és a hegyoldalak visszanyerték élénk mohazöld színüket.

A túrát tíznaposra tervezték, és négy jégmezőt ejtettek útba. Kicsit több mint egy hete indultak Reykjavíkból az erre a célra átalakított terepjárókkal. Esténként a délnyugat legjobb hoteljeiben szálltak meg, hogy az autógyáráról ismert Wolfsburgból érkezett német baráti társaság tagjainak ne kelljen lemondaniuk a megszokott kényelemről. A jégmezőn elköltött ínyenc ebédeket jó vacsorák követték a szállodában. Napközben mérsékelt túrákat tettek, és időről időre megálltak pihenni. Az időjárással szokatlanul nagy szerencséjük volt, a szeptemberi nap melegen sütött a felhőtlen égbolton, és a csoport egyfolytában a globális felmelegedésről és az üvegházhatásról kérdezősködött. A túravezetőnő folyékonyan beszélt németül – a Heidelbergi Egyetemen anno irodalmat hallgatott –, így az út alatt végig ez volt a hivatalos nyelv, eltekintve két angol szótól: „global warming”.

Az asszony mesélt nekik az utóbbi évek klímaváltozásáról Izlandon. A nyarak melegebbek lettek, és többet sütött a nap, ám emiatt – kötelező poén – senki nem panaszkodik. Már nem olyan kiszámíthatatlan a nyár, az ember szinte biztos lehet benne, hogy a jó idő napokig, sőt akár hetekig is kitart. A telek is enyhébbek lettek, kevesebb a hó, bár az igazat megvallva ez nem sokat segített a lehangoló, hosszú éjszakákon. A legfeltűnőbb változást az ijesztő mértékben csökkenő gleccsereken lehetett érzékelni. A Snæfellsjökull, az Utazás a Föld középpontja felé egykori jégsapkás vulkánja csak árnyéka volt korábbi önmagának.

Most a túra utolsó gleccserén, a szintén egykor szebb napokat látott Langjökullön jártak. 1997-ről ’98-ra három métert vesztett a magasságából, mesélte a nő, a területe pedig három és fél százalékkal csökkent. Az idegenvezető-képzésen tanulta, hogy ilyen számokkal kell dobálózni, meg olyan szövegekkel, hogy a jégmezők Izland területének tizenegy százalékát teszik ki, és huszonöt évnyi csapadéknak megfelelő vizet tárolnak.

Az előző éjszakát Húsafellben töltötték, és délelőtt tizenegykor indultak a gleccsertúrára. Egészen jónak mondható volt a csoport, mindenki csúcsminőségű bakancsban és védőfelszerelésben érkezett. Nem voltak kellemetlen incidensek, senki nem lett beteg, nem panaszkodtak, és nem rendeztek jelenetet, láthatóan mindannyian a lehető legtöbbet akarták kihozni a kirándulásból.

Mielőtt rátértek volna a jégmezőre, egy gleccser peremén túráztak. A tömör hó minden lépésnél megreccsent, felszínét apró vízfolyások tarkították. A túravezető haladt elöl, és érezte, ahogy a hideg az arcának feszül. Meglehetősen nagy volt a forgalom errefelé. Ahogy nézték a jégen száguldozó terepjárókat és motoros szánokat, a németek meg is kérdezték, népszerű sport-e az izlandiak körében a gleccserrali, amire a vezető kitérő választ adott. Bár elég tájékozott volt, gyakran lepték meg váratlan kérdésekkel a turisták, mint például a reggelinél, amikor arra voltak kíváncsiak, hogy hányféle sajt készül Izlandon.

Akkor jelentkezett az idegenvezető-képzésre, amikor beindult a turizmus. Már nyolc hónapja nem volt munkája. Ráadásul elvesztette a lakását, mivel a gazdasági válság miatt nem tudta fizetni a hitelt, a barátja pedig Norvégiába költözött. Építési vállalkozóként sokkal több lehetősége volt odaát, és kijelentette, hogy soha nem jön vissza erre a szar kis szigetre, amit néhány idióta csődbe vitt. Aztán valaki azt mondta, hogy a turizmus nagyon megy, és hogy a korona mélyrepülésével Izland pénztárcabarát úti céllá vált. A tanfolyamon azt mondták, hogy a külföldiek a tiszta levegő, a béke és a csend miatt szeretik Izlandot.

A gleccserekbe fagyott holttestek nem szerepeltek a tipikus turistalátványosságok között.

A németek most a vezetőjük köré gyűltek, és a tekintetét követve meredtek a jégből kidudorodó dologra, ami leginkább emberi arcnak tűnt.

– Mi ez? – kérdezte az egyik nő, és közelebb lépett.

– Te jóságos ég, csak nem egy ember? – szörnyülködött valaki.

Bár a kis halmot szinte teljes egészében beborította a vékony hóréteg, egyértelműen ki lehetett venni az orr vonalát, a szemgödröket és a homlok síkját. A fej többi részét jég takarta.

– Mi történhetett vele? – Ezt egy másik túrázó kérdezte mintegy magától. A vezetőnek beugrott, hogy nyugdíjas orvos.

– Régóta itt lehet?

– Úgy tűnik – mondta az orvos, és letérdelt az arc mellé. – Biztos nem tegnap fagyott meg.

Puszta kézzel óvatosan lesöpörte a havat, míg a teljes arc láthatóvá nem vált.

– Ne érj semmihez! – figyelmeztette a felesége.

– Jól van már, csak ennyit akartam.

Ahogy az orvos felállt és hátralépett, egy férfi arcát látták. Porcelánszerűnek tűnt, és olyan vékonynak, mintha egyetlen érintéstől darabokra törne. Nem lehetett megállapítani, mióta van ott, mert a jég épségben megőrizte. Úgy harmincéves lehetett. Az arccsontja széles, a szája nagy, a fogai erősek voltak, szépen ívelt orra fölött mélyen ülő szemek. A haja sűrű és szőke.

– Nem kellene értesíteni a rendőrséget, drágám? – kérdezte az orvos felesége a vezető felé fordulva.

– De, természetesen – felelt zavartan a nő, de képtelen volt levenni a tekintetét az arcról. – Természetesen. Azonnal telefonálok.

Elővette a mobilját. Biztos volt benne, hogy lesz térerő. Számolva az esetleges balesetekkel csak olyan helyekre vezetett túrát, ahol megfelelő volt a mobilhálózati vagy rádiós lefedettség.

– Geitlandsjökull közelében vagyunk – magyarázta az operátornak, miután elmondta, mire bukkantak. Miközben beszélt, tekintete a lapos tetejű vulkánra esett, melyről a gleccser délnyugati része a nevét kapta. A túrára készülve olvasta, hogy ha a jégmező az eddigi ütemben zsugorodik, az évszázad végére szinte teljesen eltűnhet.

2

Amikor végül kilépett a sportbár ajtaján a hóesésbe, már meglehetősen részeg volt. Legalább egy órája nem látta a haverját, biztosan hazament. Mint általában, most is korán találkoztak, hogy megnézzék a focimeccset. A mérkőzés jó volt, ő pedig utána beszélgetésbe elegyedett néhány ismeretlen sráccal, miközben Ingi komor csendbe süppedt. Ez gyakran megtörtént vele, amikor ivott, csak ült, és egy árva szót sem szólt.

Leszegte a fejét, sovány testén szorosra húzta a dzsekit, és nekivágott a hóviharnak. A hó pillanatokon belül belepte a ruháját, és ő vacogva átkozódott, hogy miért nem vette fel a munkaoverallját, ami elég vastag ahhoz, hogy megvédje a tomboló elemektől. Téli reggeleken nem volt éppen élmény kilépni a meleg kunyhóból a zord időbe az építkezési területen, de két bögre kávé, egy cigaretta és a kék overall mindig segített. Ez nem olyan bonyolult. Csak meg kellett hozzá tanulni, hogy értékelje az élet apró örömeit. Foci és hideg sör. Kávé és cigi. És télen vastag overall.

Gyorsan, bár kissé bizonytalan léptekkel haladt a járdán, és a gondolatai legalább olyan keszekuszák voltak, mint a lábnyomai a hóban.

A fickó, akivel a kocsmában beszélgetett, kicsit ismerősnek tűnt, de beletelt némi időbe, mire leesett a húszfilléres. A helyiségben félhomály volt, és a férfi lefelé fordította baseballsapkás fejét. Váltottak pár szót a meccsről, és megállapították, hogy ugyanannak a csapatnak drukkolnak. Végül nem bírta türtőztetni magát, és mesélni kezdett Öskjuhlídról, majd egyenesen új barátjának szegezte a kérdést, hogy vele futott-e össze a dombon annak idején. Azt is megkérdezte, emlékszik-e arra az estére.

– Nem – mondta a férfi, de a sapka alól felvillanó tekintete alapján kétségtelenül ő volt az.

– Te voltál, ugye? – kiáltott fel ő egyszerre vidáman és hitetlenkedve. – Te voltál! Nem emlékszel rám? Ez hihetetlen! Megkerestek egyáltalán a rendőrök?

Válasz helyett a fickó még jobban lehajtotta a fejét.

Ő azonban nem akarta annyiban hagyni. Elmesélte, hogy néhány éve elment a rendőrségre, de nem foglalkoztak vele. Millió és egy bejelentést kaptak, ő pedig még gyerek volt akkoriban, amikor a dolog történt, így hát…

– Szállj le rólam – morogta a sapkás.

– Mi van?

– Nem tudom, mire akarsz kilyukadni – mondta az idegen ingerülten. – Csak szállj le rólam. – Azzal felpattant, és kiviharzott a kocsmából.

Ő pedig ott maradt egyedül, és sehogy sem tudott napirendre térni afölött, hogy ismét összesodorta őket a szél. Még akkor is ezen töprengett, amikor kitántorgott az ajtón, és hazaindult. Mire a Lindargatára ért, a hó olyan sűrűn esett, hogy alig látta a legközelebbi utcai lámpát. Miközben átsietett az úton, arra gondolt, hogy mielőbb elmegy a rendőrségre. Épp, amikor átjutott volna a túloldalra, italtól tompult érzékei jelezték, hogy veszélyben van. Minden fénybe borult körülötte, és a szél zaját túlharsogta egy gyorsan közeledő autó motorja. A következő pillanatban teste felrepült a levegőbe, borzalmas fájdalom hasított az oldalába, majd fejjel a járdára csapódott, amit a vihar megtisztított a hótól.

A motorhang elhalt a távolban, és a szél üvöltésétől eltekintve minden elcsendesedett. A vihar azonban tovább tombolt, hópelyhek döfködték védtelen bőrét, és áthatoltak a dzsekijén. Moccanni sem tudott, az egész teste fájt, különösen a feje.

Kinyitotta a száját, hogy segítséget hívjon, de egyetlen hang sem jött ki a torkán.

Közben egyre telt az idő, de ő már nem észlelte. Már a fájdalmat és a hideget sem érezte, az alkohol eltompította az érzékeit. Gondolatai visszakalandoztak a fickóhoz a sportbárban, aztán az Öskjuhlíd-domb forró vizes tartályaihoz, ahol annyira szeretett játszani, és ahol gyerekként tanúja volt annak az esetnek.

Egészen biztos volt benne. Találkoztak már.

Ugyanaz a fickó volt.

Kétség sem fér hozzá.

3

Konrád a mobil hangjára kinyitotta a szemét. Képtelen volt aludni, de ehhez már hozzászokott. Tabletták, vörösbor, céltalan meditálás – semmi nem segített az álmatlanságán.

Nem emlékezett, hol a telefonja. Néha az éjjeliszekrényre tette, máskor a nadrágzsebében maradt. Egyszer napokra elveszett, míg végül megtalálta az autó csomagtartójában.

Felkelt az ágyról, átment a nappaliba, majd követte a hangot a konyhába. A mobil az asztalon vibrált. Odakint az őszi éjszaka koromsötét volt.

– Sajnálom, hogy felébresztettelek, Konrád – suttogta egy női hang a készülékbe.

– Nem aludtam.

– Azt hiszem, ide kéne jönnöd a halottasházba.

– És miért suttogsz?

– Suttognék? – Svanhildur, az Állami Kórház patológusa megköszörülte a torkát. – Nem hallgattad a híreket? – kérdezte.

– Nem – felelte Konrád immár teljesen éberen. Nemrég még az apja régi iratait olvasgatta, ezúttal részben ennek is köszönhette az álmatlanságát.

– Nyolc körül hozták be – mondta Svanhildur. – Megtalálták.

– Megtalálták? Mégis miről beszélsz? Ki talált meg kit?

– Valami német turisták. A Langjökullön. A jégbe fagyva.

– A Langjökullön?

– Ő az, Konrád! Sigurvin előkerült! Megtalálták a holttestét.

– Sigurvin?

– Igen.

– Sigurvin!? De nem… Miről beszélsz?

– Ennyi év után, Konrád! Ez hihetetlen! Gondoltam, szeretnéd látni.

– Ez valami vicc?

– Tudom, hogy hihetetlen, de ő az. Kétség sem fér hozzá.

Konrád összeomlott. Svanhildur szavai mintha valahonnan a távolból, egy rég szétfoszlott bizarr álomból jöttek volna. Nem számított rá, hogy valaha ezt fogja hallani. Most végképp nem. Ennyi év után. Másfelől úgy érezte, mindig is várta ezt a hívást. A hírt az árnyként kísértő távoli múltból. De most, hogy megérkezett, teljesen összetört.

– Konrád?

– Ezt nem hiszem el – mondta. – Sigurvin? Megtalálták Sigurvint?

A konyhaasztal melletti székre roskadt.

– Igen. Biztosan ő az.

– Azt mondod, német turisták?

– A Langjökullön. A szakértők szerint a gleccser jelentősen összezsugorodott Sigurvin eltűnése óta. Te soha nem hallgatsz híreket? Tudod, az üvegházhatás. Gondoltam, megnéznéd, mielőtt holnap felpörögnek az események. A jég megdöbbentően jó állapotban őrizte meg.

Konrád megszédült.

– Konrád?

– Igen, itt vagyok.

– El sem tudod képzelni, milyen tökéletesen ép maradt.

Konrád felöltözködött, még mindig kissé kábán. Már az autó felé tartott, amikor az órájára pillantott: majdnem hajnali három volt. Kertvárosi otthonából, Árbærből hajtott végig a kihalt utcákon a központ felé a nyugati városrészbe. Svanhildur több mint harminc éve volt az Állami Kórház munkatársa. Régóta ismerték egymást, sok ügyön dolgoztak együtt, amikor Konrád a Központi Bűnügyi Osztályon volt nyomozó, és most hálás volt a hívásért. Vezetés közben a gleccserre és Sigurvinra gondolt, meg az eltűnése óta eltelt sok-sok évre. Kikötőket forgattak fel, átfésülték a tengerpartot, árkokat, épületeket és vulkáni hasadékokat kutattak át, de senkinek sem jutott eszébe, hogy a jégmezőkön keressék. Konrád felidézte magában a tanúvallomásokat, de emlékei szerint senki nem tett említést gleccsertúráról.

Már ráfordult a Miklabrautra, a város legforgalmasabb útjára, de még egyetlen autóval sem találkozott. Bár Ernával már a hetvenes évek óta laktak az árbæri kis teraszos házban, soha nem érezte az otthonának. Városi srác volt, a központban nőtt fel, az Árnyéknegyedként emlegetett régi városrészben. Erna azonban elégedett volt a költözéssel, akárcsak a fiuk, aki a minden szempontból kifogástalannak mondható kertvárosi iskolába járt, és új barátaival képzeletbeli világokat talált ki az ártúnsbrekkai sípálya és az Ellidaár völgye közötti zöldövezetben. Konrád viszont túlságosan is kertvárosiasnak találta a helyet, zavarta, hogy mindentől el van vágva, úgy érezte magát, mintha egy szigeten ragadt volna Nagy-Reykjavíkban. Ki nem állhatta ezt a shoppingolós létformát, amit a létező legnagyobb jóindulattal a környék egyetlen kultúraszerű jellegzetességének lehetett nevezni. Az utcákon heverő szemét alapján az embernek az volt a benyomása, hogy az országban sehol nem esznek több Lion szeletet, mint itt. Amikor Ernának elege lett az örökös morgolódásából, Konrád vonakodva beismerte, hogy az Ellidaár folyók közötti erdős völgy természeti szépsége nagyban kárpótolja őt a hegyoldalt Ártúnsbrekkánál átszelő füstös és zajos gyorsforgalmi útért.

Leparkolt a kórházkomplexumban szerényen megbújó halottasház előtt, és bezárta a kocsit. Svanhildur a bejáratnál várta. Komoly arccal, szótlanul kinyitotta az ajtót, és előreengedte. Laborköpenyén fehér kötényt viselt, a fején papírból és hálóból készült sapkaszerűséggel. Konrádot egy pékinasra emlékeztette.

– Egy nagy jégtömbbel együtt vágták ki, és így szállították ide – magyarázta Svanhildur, miközben az egyik boncasztalhoz lépett.

Az asztalt teljes egészében kitöltötte a gyorsan olvadó jégtömb. Az előbukkanó test annyira jó állapotban volt, mintha épp csak akkoriban hunyt volna el, eltekintve fehér bőrének furcsán kemény textúrájától, melyet mintha viasszal vontak volna be. Két karja a teste mellett, az álla a mellkasára esett. Az olvadt jég kis tócsába gyűlt a padlón, majd eltűnt az asztal alatti lefolyóban.

– Te végzed a boncolást? – kérdezte Konrád.

– Igen – felelte Svanhildur. – Meg kell vizsgálnom, amint elolvad a jég, és felenged a test. Addig nem tudom felnyitni. Gyanítom, hogy a belső szervei ugyanolyan épek maradtak, mint a külseje. – Egy pillanatra elhallgatott. – Furcsa lehet, hogy így látod.

– Helikopterrel hozták ide?

– Nem, teherautóval. Átkutatták a területet, ahol rábukkantak, és úgy tudom, még néhány napig folytatják a munkát. A rendőrségtől senki nem hívott?

– Még nem. Majd holnap, gondolom. Kösz az értesítést.

– Ő az – mondta Svanhildur. – Kétség sem fér hozzá.

– Igen, ez Sigurvin. Kicsit hátborzongató látvány ennyi év után. Mintha megállt volna az idő.

– Miközben mi megöregedtünk – mélázott el Svanhildur –, ő mintha megfiatalodott volna.

– Pokoli ügy – jegyezte meg Konrád halkan, inkább csak magának. – Kiderült már a halál oka?

– Abból, amit láttam, amikor behozták, fejre mért ütés – mutatta Svanhildur. A fej nagy részéről már leolvadt a jég, és közel hajolva a koponya hátsó felén sérülésre utaló jelek látszottak.

– A gleccseren halt meg?

– Ez az egyik, amit remélhetőleg kideríthetünk.

– Így feküdt hanyatt, amikor megtalálták?

– Igen.

– Ez nem furcsa?

– Ez az ügy minden szempontból furcsa – mondta Svanhildur. – De te ezt mindenkinél jobban tudod.

– Nem gleccsertúrához van öltözve.

– Nem. Mit fogsz csinálni?

– Hogy érted?

– A nyomozók rendelkezésére állsz, vagy inkább kimaradsz belőle?

– Meg tudják oldani nélkülem – mondta Konrád. – Már nyugdíjba mentem. Neked is azt kéne tenned.

– Unatkoznék. – Svanhildur elvált, és elmondása szerint még a gondolatától is rettegett, hogy abbahagyja a munkát. – Amúgy hogy vagy?

– Hát, gondolhatod. Megvagyok. Csak tudnék aludni.

Egy ideig csendben figyelték, ahogy a víz csöpög a holttestből.

– Hallottál valaha a Franklin-expedícióról? – kérdezte váratlanul Svanhildur.

– Franklin?

– A tizenkilencedik században a britek rengeteg sikertelenül végződő expedíciót indítottak Kanadából, hogy megtalálják az északnyugati átjárót a befagyott tengeren. A Franklin-expedíció volt a leghíresebb. Tényleg nem hallottál róla?

– Nem.

Svanhildur láthatóan örült neki, hogy elmesélheti a történetet.

– Franklin a brit haditengerészet kapitánya volt – kezdett bele. – Két hajóval indultak útnak, majd a jég csapdájába estek, és a teljes legénységgel együtt eltűntek. Ám valamivel korábban a legénység három tagja meghalt útközben, és egy állandó jégtakaróval fedett szigeten temették el őket. Úgy harminc évvel ezelőtt exhumálták a holttesteket, melyek annyira jó állapotban voltak, hogy hála nekik tökéletes képet lehet alkotni a tizenkilencedik századi tengeri viszonyokról. A három férfi maradványainak analízise megerősítette az egyik elméletet azzal kapcsolatban, hogy mi volt az egyik legfőbb probléma a Franklin-expedícióhoz hasonló, akár két-három évig tartó utazásokkal. Közismerten gyakori jelenség volt, hogy a tengerészek váratlanul legyengültek és zavarodottá váltak, majd egyszerűen lefeküdtek, és minden látható ok nélkül meghaltak. Számtalan részletes beszámolót írtak hasonló esetekről, de a tudósok nem értettek egyet a különös letargia okában. A különböző elméletek egyike szerint ólommérgezést kaptak, és a jégbe fagyott holttestek is ezt támasztották alá. A vizsgálat magas ólomkoncentrációt mutatott ki, ami betudható az élelmiszerek tartósítására akkoriban bevezetett új módszernek, a konzerválásnak.

Miután befejezte a történetet, Svanhildur újra a holttest felé fordult.

– És ez csak egy a patológia világának lenyűgöző anekdotái közül – tette hozzá. – A hajókon felhalmozott rengeteg konzerv tartalmát megmérgezte a beléjük szivárgó ólom, amit a fedelek lezárására használtak.

– Ezt most miért mesélted el? – kérdezte Konrád.

– Hát csak mert azonnal eszembe jutott a Franklin-expedíció, ahogy Sigurvint lehozták a gleccserről. Pont olyan volt, mint a jégbe fagyott tengerészek. Mintha csak tegnap halt volna meg.

Konrád közelebb lépett a holttesthez, és megállapította, hogy valóban szinte csodával határos, ahogy konzerválta a jég.

– Lehet, hogy a gleccsereket kellene temetőnek használnunk – jegyezte meg Svanhildur. – Oda temetkezhetnénk, ha nem szeretnénk, hogy férgek faljanak fel.

– De a gleccserek el fognak tűnni, nem?

– De, sajnos – mondta Svanhildur, és mintha csak a szavait akarná illusztrálni, egy nagyobb jégdarab szakadt le a testről, és ezer szilánkra hasadva a földre zuhant.

Konrád hazaautózott a továbbra is koromsötét éjszakában, és fáradtan visszafeküdt az ágyba, de az álmatlanság nem kegyelmezett. Ahogy feküdt a sötétben, a halottkémnél tett látogatás mázsás súlyként nehezedett rá. A jégbe fagyott Sigurvin látványa szinte elviselhetetlen volt. Nem tudta kiverni a fejéből a férfi megdermedt arcát.

Megborzongott.

Esküdni mert volna, hogy a boncasztalon fekvő Sigurvin szája szögletében különös vigyor bujkált. Ajka kissé felpöndörödött, mint a kiszáradt pergamen, láthatóvá téve a fogait. Mintha csak belenevetett volna Konrád arcába, emlékeztetve a szörnyű kudarcra, hogy nem tudta megoldani a sok évvel ezelőtti rejtélyes eltűnésének ügyét.

4

Két nappal ezután, késő este csöngött a telefon. Konrád normális esetben összerezzent volna, mivel nyugdíjazása óta nem keresték késő este és kora reggel. A csendtől eltekintve ez volt a legjelentősebb változás. De ezúttal a telefon rendületlenül csöngött. Egy barátja neve állt a kijelzőn, akivel együtt dolgozott a rendőrségen. Konrád már várta a hívását.

– Beszélni akar veled – mondta a női hang. Marta volt az, a reykjavíki rendőrség bűnügyi főfelügyelője.

– Gondolom, nem akar vallomást tenni.

Konrád olvasta a neten, hogy letartóztattak egy férfit, miután megtalálták a holttestet a gleccseren. Nem lepődött meg a Hjaltalín név láttán. Az egész cirkusz kezdődik elölről. Konrád eltökélte, hogy ezúttal kimarad belőle. Az újságírók nyaggatták, hogy nyilatkozzon az ügyről, de közölte velük, hogy nincs mondanivalója. Már nem dolgozik a rendőrségen, mások vették át az ügyet.

– Ragaszkodik hozzá, hogy látogasd meg – mondta Marta. – Velünk nem akar beszélni.

– Mondtad neki, hogy nyugdíjba mentem?

– Tudja. Ennek ellenére csak veled hajlandó szóba állni.

– És mondott valami újat?

– Semmit. Továbbra is ártatlannak vallja magát.

– Volt egy nagy terepjárója…

– Pontosan.

– …amivel simán felhajthatott a jégmezőre.

– Ühüm.

– És fogadhat látogatókat? Nem előzetesben van?

– Veled kivételt teszünk – mondta Marta. – Ideiglenesen, tanácsadóként, nekünk dolgozol.

– Semmi kedvem újra belekeveredni ebbe az egészbe, Marta. Most biztos nem. Beszélhetünk róla később?

– Nincs túl sok időnk.

– Ezt megértem.

– Soha nem hittem volna, hogy Sigurvin előkerül.

– Harminc év hosszú idő.

– Nem akarod megnézni a holttestet?

– Már láttam – felelte Konrád. – Úgy néz ki, mintha csak tegnap halt volna meg.

– Ja persze, Svanhildur felhívott. Szóval akkor meglátogatod az őrizetest?

– Nyugdíjas vagyok.

– Jól van, hagyjuk.

– Később beszélünk – mondta Konrád, és letette.

Igazság szerint egyfolytában Sigurvin és a halottasházban tett látogatás járt az eszében, de egykori kollégáinak, akik az utóbbi napokban hívogatták, nem akarta beismerni, hogy érdekli az ügy. Közölte velük, hogy nyugdíjas, és semmilyen körülmények között nem akar visszatérni. Több mint harminc év telt el, mióta Sigurvin eltűnt. Konrád össze sem tudta számolni, hány embert hallgatott ki azóta, de végül senki ellen nem emeltek vádat. Rögtön a nyomozás elején a látókörükbe került egy Hjaltalín nevű férfi, de semmit nem tudtak rábizonyítani. Hjaltalín konzekvensen tagadta, hogy kezet emelt volna Sigurvinra, és végül bizonyítékok hiányában kénytelenek voltak elengedni. A holttest sosem került elő. Sigurvint egyszerűen elnyelte a föld.

És most ott feküdt a halottasházban, és úgy nézett ki, mint akinek csak néhány napja veszett nyoma. Svanhildur nem túlzott, amikor azt mondta, hogy a holttest megdöbbentően jó állapotban van. Bár még nem végeztek a boncolással, néhány tényt már ki lehetett jelenteni. Sigurvin azt a ruhát viselte, amiben meggyilkolták: tornacipőt, farmert, inget és dzsekit. A halál oka egy tompa tárggyal a fejre mért ütés lehetett. A bőre felrepedt, és vért találtak hátul a fején és a ruháin.

Konrád felidézte a Sigurvin halála óta eltelt éveket. Sokszor elképzelte, mit érezne, ha Sigurvin váratlanul felbukkanna. Bár rég feladta a kutatást, soha nem tudta magában lezárni az ügyet, és valahol mélyen mindig várta a hívást, hogy megtalálták az eltűnt személyt. Ironikus módon amikor megkapta a hírt, nehezére esett feldolgozni. Évtizedeken át rejtély maradt, mi történhetett Sigurvinnal. Még abban sem voltak biztosak, hogy meghalt, arról nem is beszélve, hogyan. Most már tudták, mi okozta a halálát, és azt is, hogy mikor. Akkoriban fogalmuk sem volt, mit viselt az eltűnésekor, de most megnézhették a saját szemükkel. A holttest sok új részletet tárt fel a nyomozás vezetőinek, többek között azt is, hogy mi lehetett a gyilkos fegyver. A fontos, hiányzó részletek végre a helyükre kerültek.

Konrád leült a konyhaasztalhoz egy pohár vörösborral, és rágyújtott egy szivarkára. Időnként elszívott egyet-egyet, ha rátört a nikotinvágy, de nem volt nagy dohányos. Újra megszólalt a telefon. Ezúttal a nővére, Elísabet hívta. Tudni akarta, hogy van.

– Remekül – felelte Konrád, és leszívta a füstöt. – Egyfolytában csörög a telefon.

– Hallom, megint előkerült az a rohadt ügy – mondta Elísabet, vagy ahogy a legtöbben szólították, Beta.

Mint mindenki, ő is hallotta a megtalált holttestről szóló híreket.

– Hjaltalín nyilvánvalóan bele akar rángatni – mondta Konrád. – Őrizetbe vették, és beszélni akar velem. Mondták neki, hogy nyugdíjba mentem, de nem tágít.

– Egyáltalán nyugdíjba lehet menni egy ilyen üggyel a hátad mögött?

– Én is ezt kérdezem magamtól.

– Nem vagy rá kíváncsi, mit akar mondani?

– Tudom, mit fog mondani, Beta. Hogy ártatlan. A holttest megtalálása semmin nem változtat. Harminc éve sem találtunk semmit ellene, és most se fogunk, mert ártatlan. Ezt fogja mondani. Fogalmam sincs, miért akarja elismételni pont nekem.

Beta hallgatott. Mivel a szüleik válása után egymástól távol nőttek fel, nem volt szoros a kapcsolatuk, bár a maguk módján dolgoztak rajta, még ha ez nem is mindig volt könnyű.

– Akkoriban sem voltál száz százalékig biztos benne, hogy ő volt – mondta kicsivel később Beta.

– Nem, ellentétben a többiekkel. De ő volt a legesélyesebb jelöltünk.

Köztudottan Hjaltalín volt az egyetlen komoly gyanúsított Sigurvin 1985-ös feltételezett meggyilkolásának ügyében, de az előzetes letartóztatás ellenére soha nem vallott. A rendőrség nem tudta minden kétséget kizáróan bebizonyítani, hogy köze lett volna Sigurvin eltűnéséhez. Pedig ő volt az utolsó személy, akivel találkozott, és durván veszekedtek közvetlenül azelőtt, hogy a volt cégtársának nyoma veszett. Azt is tudták, hogy Hjaltalín megfenyegette Sigurvint.

– Felkértek, hogy segíts a nyomozásban? – kérdezte Beta.

– Nem.

– De azt akarják, hogy beszélj Hjaltalínnal?

– Abban bíznak, hogy nekem olyasmit is elmond, amit nekik nem. Nem hajlandó szóba állni velük.

– Harminc év hosszú idő.

– Tökéletesen sikerült eltüntetnie Sigurvint. Azért úszta meg, mert nem találtuk meg a holttestet. Csak az a kérdés, hogy most is ilyen könnyen megúszhatja-e.

– De semmi bizonyítékod nem volt ellene.

– Volt egy s más, de nem elég. Az ügyész végül úgy döntött, nem elég megalapozott a vád ahhoz, hogy bíró elé vigye.

– Ne hagyd, hogy megint belerángassanak. Már otthagytad a rendőrséget.

– Valóban.

– Később beszélünk.

– Oké, szia.

Tele volt a média az előkerült holttestről szóló hírekkel, de Konrád Svanhildurtól bennfentes információkat is kapott. A tetem elszállítása után négy helyszínelő a gleccseren maradt, és folytatták a kutatást. A nyugati parton fekvő kisváros, Borgarnes rendőrei érkeztek először a helyszínre a német turisták vészhívása után. A helyi önkéntes mentőket is értesítették, így a sajtó is megneszelte, hogy történt valami. A borgarnesi rendőrök megfelelő felszerelés hiányában is eljutottak a jégmezőre, és megerősítették, hogy az elhunyt egy harminc körüli férfi, és nyilvánvalóan régóta ott feküdt. A parancsnok utasította őket, hogy ne nyúljanak semmihez, és tartsák távol a turistákat. Ekkor értesítették a reykjavíki törvényszéki szakértőket. Eddigre a borgarnesi mentőcsapat tagjai különleges járműveikkel odaértek a gleccser pereméhez. A német turistákat levitték a húsafelli szállodába a vezetőjükkel, egy hatvan év körüli, Adalheidur nevű nővel együtt, aki megtalálta a holttestet. A csoport még aznap este visszautazott Reykjavíkba. A nyomozók alaposan kikérdezték a túravezetőt, és a segítségével beszéltek a németekkel is. Egy idősebb férfi – elmondása szerint orvos – beszámolt róla, hogy némi havat lesöpört a halott arcáról, de amúgy nem nyúltak semmihez.

Annak érdekében, hogy ne sérüljenek a bizonyítékok, egy közel kétszáz kilós jégtömbbel együtt emelték ki a holttestet, és a mentőcsapat teherautójára tették. Egy törvényszéki technikus a jégtömbbel együtt utazott Reykjavíkba, az ő feladata volt figyelni, mi olvad ki belőle. Este végül a rendőrök és a mentőcsapat tagjainak nagy része lement Húsafellbe, és ott töltötték az éjszakát. Csak négy egyenruhás maradt a gleccseren, akiknek az volt a dolguk, hogy távol tartsák az illetéktelen kíváncsiskodókat.

Az ország egyik legismertebb gleccserkutatója egy rádióinterjúban rögtön kiemelte, hogy Sigurvin halála, vagyis 1985 óta a jégmező több mint hét köbkilométernyit ment össze. Most hatszáz méter vastag, de a szakértők számításai szerint a következő negyedszázadban a globális felmelegedés következtében húsz százalékkal tovább fog csökkenni.

„– És egyesek még kételkednek az emberi beavatkozás okozta klímaváltozásban – hallotta Konrád az elkeseredett gleccserkutatót a reggeli műsorban.

– A holttestet egyszerűen letették a jégre, vagy valahogy elásták? – kérdezte a műsorvezető.

– Nehéz megmondani. Lehet, hogy bedobták egy hasadékba. Februárban tűnt el, amikor a hideg miatt szinte lehetetlen lyukat vágni a jégen. A hó viszont gyorsan belephette. Egy másik lehetőség, hogy egy később keletkezett hasadék nyelte el, és ott hevert háborítatlanul, amíg most elő nem került.

– Egyszerűen leolvadt róla a jég?

– Természetesen további vizsgálatokra lesz szükség, de elképzelhető. Ez lenne a legegyszerűbb magyarázat a holttest felbukkanására.”

Konrád telefonjának csengése újra csak megtörte az árbæri ház csendjét. Ezúttal Svanhildur hívta, és a terveiről érdeklődött. Hallotta, hogy Hjaltalín találkozni akar vele.

– Nem is tudom – mondta Konrád. – Talán nem ártana beszélni vele, és megtudni, mit akar.

– Jaj, ne már! Tudom, hogy majd meghalsz a kíváncsiságtól! Hiszen Sigurvinról beszélünk! Ez nyilván nem hagy hidegen.

– Hjaltalín még harminc se volt, amikor letartóztattuk – jegyezte meg Konrád.

– Nagyon jól emlékszem.

– Most hatvan körül járhat. Ezer éve nem láttam.

– Gondolod, hogy sokat változott?

– Azt gondolom, hogy ugyanolyan hülye.

– Hát, nem voltatok a legjobb barátok.

– Nem. Bár ő azt hitte. Fogalmam sincs, miről akar beszélni. Az az igazság, hogy egyáltalán nem bízom benne. Nem is lenne előzetesben, ha nem merült volna fel a gyanú, hogy el akar szökni az országból. Az utolsó pillanatban tartóztatták le, egy nappal azután, hogy Sigurvint azonosították. Hjaltalín azt mondta, véletlen egybeesés.

– Jobban alszol mostanában?

– Nem sokkal.

– Tudod, hogy bármikor hívhatsz, ha nyomaszt valami – mondta Svanhildur. – Ha beszélgetni akarsz.

– Tudom, de megvagyok – mondta kurtán Konrád.

– Rendben. – Svanhildur már-már letette, de még önkéntelenül hozzátette: – Mostanában sosem keresel.

– Hát nem is… – Konrád kereste a szavakat.

– Hívj, ha mégis.

Konrád nem válaszolt, és letették. Kortyolt egyet a borból, és meggyújtott még egy szivarkát. Ernával már beszéltek róla, hogy összébb húzzák magukat, és elköltöznek Árbærből. No nem egy nyugdíjas apartmanházba, inkább valami hangulatos helyre a városközpont közelében. De semmiképpen nem Thingholtba vagy a tó keleti oldalán fekvő régi utcákba, jegyezte meg Erna, mert ott túl sok a buli. De végül semmi nem lett az egészből. Eszébe jutott, hányszor beszélgettek a Sigurvin-ügyről ennél a konyhaasztalnál, és hogy akármi is történt, Erna mindig megértő volt vele.

A nappali asztalát az apja után maradt papírok borították, amiket Konrád aznap este nézegetett, amikor Svanhildur hívta a Sigurvinról szóló hírekkel. Egy kartondobozban hevertek a pincében, és évtizedek óta egyetlen pillantást sem vetett rájuk. Látóterébe került egy régi, második világháborús ügy, amelyben csaló spiritiszták is érintettek voltak, és ez ébresztette fel benne a rég elfojtott érdeklődést az apja sorsa iránt. Megkéselt holttestére egy 1963-as estén bukkantak rá a Skúlagatán, a vágóhíd előtt. A kiterjedt nyomozás ellenére a gyilkosságot soha nem derítették fel. Konrád a nyomozóként eltöltött hosszú évek alatt száműzte az esetnek még az emlékét is a gondolataiból. Az apja bajkeverő, haragtartó ember volt, aki mindenhol ellenségeket szerzett magának. Többször is rács mögé került csempészet, lopás és csalás miatt. És ez csak a jéghegy csúcsa. A háború alatt legalább egy, ha nem több szélhámos médiummal is összejátszott. Konrád anyja végül Betával együtt elmenekült otthonról, de a férje nem engedte, hogy magával vigye Konrádot, így ő maradt, és az apjával nőtt fel az Árnyéknegyedben.

Konrád átlapozta a megsárgult papírokat. Felkeltette az érdeklődését néhány, az apja által megőrzött újságkivágás a spiritualizmusról és a paranormális jelenségekről. Volt köztük egy szélhámosról szóló cikk és egy izlandi médiummal készült riport egy rég megszűnt hetilapban. Egy másik kivágás a Society for Psychical Research egyik kiadványából a halál utáni életről és az éteri világról szólt. A cikkek két évvel azelőtt íródtak, hogy Konrád apját megkéselték a vágóhídnál. A cikkeket olvasva Konrád azon morfondírozott, vajon apja az élete utolsó hónapjaiban visszatért-e régi rossz szokásához, hogy hamis szeánszokkal csaljon ki pénzt az áldozataiból.

5

Konrád nem örült, amikor tíz évvel ezelőtt a Litla-Hraun börtönbe költöztették az előzetesek számára fenntartott fogdát. Hamar elege lett belőle, hogy hatvan kilométert autózzon a hellisheidi hegyi utakon, aztán le a Threngli-hágón, át az Ölfusán ott, ahol a tengerbe ömlik, és végig a parton Eyrarbakki és Stokkseyri felé. Néhány kollégája viszont kimondottan örült, hogy kiszakadhat a városból és a rendőrőrs stresszes légköréből. Konrád egy télen kétszer is elakadt a hóviharban a Hellisheidin, de máskor élvezte a vezetést. Kihasználta, hogy lazíthat, néha még kitérőt is tett a két sudurlandi város, Hveragerdi és Selfoss felé, sőt volt, hogy egy jégkrémet is megengedett magának.

Korábban az előzetesben lévőket a reykjavíki Sídumúli börtönben őrizték, kellemesen közel a rendőrőrshöz. Hjaltalín is ott ült annak idején. Dehát változnak az idők, gondolta Konrád, miközben a főúton kifelé tartott a városból a végtelennek tűnő, mohával borított lávamezők között, és elhaladt az ismerős viszonyítási pontok, a pusztaságban magányosan álldogáló Apró Kávézó és a Vífilfell jellegzetes fekete salakos hegyoldala mellett.

Végül is úgy döntött, meglátogatja Hjaltalínt a börtönben. Nem azért, mert Hjaltalín ragaszkodott őhozzá, és mással nem volt hajlandó szóba állni, hanem mert korábban már annyi időt és energiát áldozott a nyomozásra. Soha nem adta fel, hogy válaszokat találjon. De az egész bűnügyi nyomozócsoport összes erőfeszítése mind ez idáig kárba veszni látszott. Izlandon ritkaságszámba ment, hogy egy komoly ügyet nem tudtak néhány nap alatt lezárni. A nyomozás túlságosan szerteágazott és irányvesztetté vált. A holttest nem került elő, és bár kezdettől fogva Hjaltalínra összpontosítottak, rengeteg lehetséges gyanúsítottat hallgattak ki. Most, hogy megtalálták Sigurvin holttestét, az ügyet ismét megnyitották.

Hjaltalín akkoriban valamiért a fejébe vette, hogy Konrád az egyetlen nyomozó, akiben megbízik, és a sors szeszélye folytán úgy alakult, hogy a legtöbb kihallgatást éppen ő vezette. Feltételezte, hogy Hjaltalín csak emiatt akar most pont vele beszélni. A rendőrség belement, és végül Konrád is, de semmi másban nem kívánt közreműködni. Megszokta a kényelmes nyugdíjaséletet, a sok szabadidőt és annak a szabadságát, hogy maga szervezheti a saját életét, és hogy nem nehezedik rá a feladatok és a felelősség súlya. Ő már megtette a magáét a társadalomért, most másokon volt a sor. Ha a Hjaltalínnal való találkozása segíti a rendőrség munkáját, rendben. Azontúl Konrád ki akart maradni az egészből.

A fia azonnal hívta, amikor meghallotta a híreket. Mindent tudott apja legjelentősebb megoldatlan ügyéről, és kíváncsi volt Konrád véleményére, miután megtalálták Sigurvin holttestét. Konrád elmondta, hogy örül az új fejleménynek, és hogy sokat gondol Sigurvin családjára, akik oly sok éven át reménykedve várták, hogy lezáruljon az ügy.

Új keletű álmatlanságának nem tett éppen jót, hogy nulla-huszonnégyben ezen a régi ügyön járatta az agyát a hajdani nyomozás részletein rágódva, és hogy vajon minden lehetséges szempontot figyelembe vett-e. Nem ez volt az első alkalom, hogy az efféle gondolatok álmatlan éjszakákat okoztak neki.

A világ az elmúlt harminc évben a felismerhetetlenségig megváltozott. Hihetetlennek tűnt, hogy 1985-ben a sör be volt tiltva Izlandon, egyetlen állami tévécsatorna működött, és alig néhány alumíniumkohó. Kárahnjúkar, Európa legnagyobb vízierőműve még ötlet szintjén sem létezett. Reykjavíkot télen rendszeresen belepte a hó, nem volt internet, sem mobiltelefonok, és alig néhány számítógép. A bankok privatizációja és az azt követő összeomlás, a kormány és a gazdasági vezetők arrogáns és ostoba döntései – ez még mind a jövő zenéje volt. Az új évezred akkoriban a sci-fi kategóriájába tartozott.

Ezekben a régi időkben történt, hogy egy februári késő délutánon, amikor már erősen sötétedett, és az utcákon hideg szél söpört végig, megszólalt a telefon a hverfisgatai rendőrőrsön. Egy nő volt az. A testvére, Sigurvin – egy harmincéves férfi – eltűnését jelentette be. Két nappal korábban beszélt vele utoljára telefonon, amikor is egy találkozót egyeztettek. Miután a férfi nem jelent meg a megbeszélt időben, a nővére megpróbálta utolérni. Otthon hiába hívta, a munkahelyén pedig arról tájékoztatták, hogy két napja nem ment be. Ekkor elment a lakására, és miután hiába kopogott, lakatost hívott attól tartva, hogy Sigurvin bent fekszik magatehetetlenül, és nem tudja felvenni a telefont, vagy esetleg valamiért kihúzta. Odabent szobáról szobára járva szólongatta, de nem volt sehol. Tudomása szerint Sigurvin nem tervezte, hogy külföldre megy. Általában szólt, mielőtt elutazott, ráadásul a nappaliban egy fiókból előkerült az útlevele. A férfi a válása óta egyedül élt, a lánya az anyjánál lakott.

Mivel nemrég tűnt el, a rendőrök biztosra vették, hogy előkerül, de azért kértek egy személyleírást és egy fényképet a nővérétől, amit aztán elküldtek az ország összes újságjának és rendőrőrsének. Útlevél nélkül repülővel nem hagyhatta el Izlandot, hacsak nem álnéven utazott, és valahogy átcsúszott az ellenőrzésen. A nővére ezt a feltételezést teljességgel abszurdnak tartotta, mondván, ugyan miért utazott volna a testvére hamis útlevéllel.

Az önkéntes kutató- és mentőcsapatok felálltak, és életbe lépett a szokásos eltűntszemély-protokoll. Átfésülték Nagy-Reykjavík összes tengerpartját. Az ügy felkeltette a sajtó érdeklődését, és a lapok részletes cikkekben számoltak be az eltűnt férfiról. Lakossági közleményt adtak ki, hogy ha bárki bármit tud arról, merre járt Sigurvin az eltűnése előtt, jelentkezzen, és hamarosan meg is találták a terepjáróját Reykjavík központjától nem messze az öskjuhlídi forró vizes tartályok lábánál. Beizzították a forródrótot, és hamarosan özönlöttek a hihető és kevésbé hihető bejelentések, és a rendőrség igyekezett mindnek utánajárni. Az egyik névtelen hívás egy nőtől érkezett, aki gyorsan elhadarta, amit mondani akart, és azonnal letette. Állítása szerint valaki hallotta, hogy Sigurvint megfenyegette a volt üzlettársa a cég parkolójában.