SÍKVÁNDOR

ÖRÖKKÉVALÓ-sorozat I.

IAN MCDONALD

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Planesrunner – Everness Books I.

Published in Great Britain in 2013 Jo Fletcher Books

Fordította: Sziklai István

Borítóterv © Chris Shamwana

Copyright © 2011 by Ian McDonald

Hungarian translation © Sziklai István, 2014

Hungarian edition ©GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-996-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Enidnek, mint mindig

1

A kocsi fekete volt. Fekete karosszéria, fekete kerekek, fekete lökhárítók, fekete szélvédők. Az eső fekete olajcseppekként ült meg csillogó vázán. Egy fekete autó a fekete éjben. Everett Singh az álláig rántotta dzsekije cipzárját, a hideg szél elleni védelemül a fejébe húzta kapucniját, és nézte, ahogy a fekete kocsi besorol apja mögé, aki a Mallon biciklizett felfelé. Nem kerékpározásra való este volt. A fák ágai csapdostak és egymáshoz verődtek. A szél a bringások ellensége. A Kortárs Művészetek Intézetének nem vallási témájú, szezonális dekorációi libegtek és hangosan zörögtek. Everett felfigyelt rá, hogy minden áldott évben, valahányszor a Stoke Newington-i tanács felaggatta a Winterval fesztivál lámpásait, vihar támadt, és letépte őket. Ezért azt javasolta nekik, hogy egy héttel később tegyék ki őket, de még csak nem is válaszoltak az e-mailjére. Idén a vihar ugyanúgy dühöngött, ahogy minden évben szokott, és a dekorációk már most szanaszét hevertek a főutcán. Everett Singh észrevette az efféle dolgokat: a mintázatokat, a viselkedésmódokat, az összefüggéseket és az egybeeséseket.

Így figyelt fel Everett az autóra is. Nem váltott sávot, hogy agresszíven elsuhanjon a bicikliző Tejendra mellett, hanem lassan, egyenletes tempóban haladt mögötte. Londoniak ilyesmit nem csináltak volna, biciklisekkel pláne nem, és főleg nem egy hideg és zivataros hétfő estén az esőáztatta Mallon, tíz nappal karácsony előtt. Az apja nem vehette észre: amint Tejendra bringára pattant, se hallott, se látott. Azután kapott rá a bringázásra, hogy szakított Everett anyjával. Azt mondta, így gyorsabb, nem hagy maga után annyi széndioxid-terhelést, és a mozgás formában tartja. Everett ezt elmesélte a Divorcedads.comon. A jó szándék vezérelte honlap olyan helynek indult a neten, ahol a „srácok megoszthatják a szüleik szakítása utáni fájdalmukat”. Aztán megjöttek a srácok, és a hely olyan fórummá fajult, ahol az apákról szóló megalázó sztorik cseréltek gazdát. A fórum véleménye szerint egy négyezer fontos, összteleszkópos hegyi kerékpár megvásárlása, amikor korábban fekvőrendőrnél meredekebb dolgon nem hajtott át, tipikusan apás lépés a szakítás után. Slippednott azt kérdezte, hogy vajon miért nem vett egy Porschét, mint mindenki más. Azért, mert az én apám nem olyan, mint mindenki más, írta vissza Everett.

Más apukák focistákról vagy a rokonaikról, esetleg televíziós hírességekről nevezték el a fiaikat. Tejendra egy halott tudós után adta a nevet. Más apukák foci után Pizza Expressbe mentek a csemetéikkel. Tejendra „konyhaművészeti esteket” tartott az új lakásában. A Tottenham összes hazai meccse után igazi lakomát készítettek Everett-tel közösen, mindig más országot választva. Tejendra imádott thai kajákat főzni, Everett a mexikói konyhában volt erős. Más apukák lézerharcolni vagy gokartozni, netán szörfözni vitték el a fiaikat, Tejendra viszont a Kortárs Művészetek Intézetébe ment vele, előadásokra a nanotechnológiáról, a furcsa közgazdaságtanról, vagy arról, hogy mi történik, ha majd elfogy az olaj. Everett Singh klassznak tartotta ezeket. Másnak lenni sosem volt unalmas.

És most itt tekert Tejendra felfelé a Mallon, fejét lesunyva a szél és az eső ellen, láthatósági mellényében, az összes fényvisszaverővel és villogó macskaszemmel, spandex biciklisruhájában, háta mögött a fekete, böhöm német kocsival. Everett arra gondolt, hogy pandzsábi apák jobban tennék, ha nem viselnének testre tapadós ruhákat. Felemelte karját, hogy integessen. A kabátujjára kötött világító pálcák fényes íveket húztak az estébe. Tejendra felnézett, intett, és megingott. Rémesen biciklizett. Már-már visszafelé haladt, olyan erővel zúdult le a szél a Constitution Hillről. Miért nem kerülte ki a fekete kocsi? Nem haladhatott tíz kilométer per óránál gyorsabban. Aztán mégis megtette. Mély hangú morajjal vágott ki, hogy Tejendra elé kanyarodjon, és megállt. Tejendra félrekapta a kormányt, fékezett, és majdnem elesett.

– Apa! – kiáltotta Everett.

Három férfi szállt ki a kocsiból. Hosszú, fekete kabátot viseltek. Everett látta, hogy Tejendra már készül, hogy rájuk ordítson. A három ember nagyon gyorsan, és nagyon magabiztosan cselekedett. Egyikük hátracsavarta Tejendra jobb karját. A másik betuszkolta a kocsiba. A harmadik felkapta az eldőlt biciklit, kinyitotta a csomagtartót, és bedobta. Ajtók csapódtak, és a fekete autó visszasorolt a forgalomba. Nagyon gyorsan, nagyon határozottan történt az egész. Everett még mindig csak állt ott, kábultan, integetésre emelt karral. Azt sem tudta, hogy higgyen-e a szemének. A fekete kocsi gyorsított, és egyre közeledett. Everett visszahátrált a KMI homlokzatát alkotó árkádsorba. A fényvisszaverők, az ostoba fényvisszaverők miatt olyan volt, akár egy világítótorony. Everett előhúzta a telefonját. Az autó elhúzott mellette. Tejendra fluoreszkáló sárga pacának tűnt a besötétített ablakok mögött. Everett kilépett az árkádok alól, és csinált egy fényképet, majd még egyet, hármat, négyet. Addig fotózott, míg a fekete autó el nem tűnt a Viktória-emlékmű körül örvénylő forgalomban.

Valamit. Tennie kell valamit. De mozdulni sem tudott. Ilyen lehet sokkot kapni. Poszttraumatikus stresszt. Annyi mindent csinálhatott volna. Elképzelte, amint a fekete kocsi után szalad, teljes sebességgel vágtat felfelé az esőáztatta Mallon, a fekete kocsi nyomában, a csúcsforgalomban. Sosem érte volna utol. Túl nagy volt az előnye. A város is túl nagy volt. És nem is tudott volna olyan sokáig, olyan messze, olyan gyorsan futni. Talán leinthetett volna egy taxit, és üldözőbe vehette volna a kocsit. Tejendra egyszer azt mondta neki, hogy minden taxis vágya, hogy ilyesmire kérjék. De még ha sikerült is volna a fekete autó nyomában maradnia a londoni forgalomban, mégis mit tehetne három nagydarab férfi ellen, akik úgy kapták fel az apját, mintha csak egy kismacska volna? Az csak a képregényekben működött. De szuperhősök nem léteztek. Odafordulhatott volna az esernyőik alá húzódott, felhajtott gallérú emberekhez, akik azért jöttek, hogy meghallgassák a nanotechnológiáról szóló nyilvános előadást: Látták? Látták, mi történt? Megkérdezhette volna az elegáns öltözékű ajtónállókat is, akiket azonban túlságosan lefoglalt az érkezők üdvözlése és köszöntése. Semmit nem láthattak. De még ha láttak is volna, ugyan mit tehettek volna? Oly sok rossz lépést tudott, de mit volt a helyes, az egyetlen helyes cselekedet? Végül eszébe jutott az egyetlen helyes lépés, amit megtehetett. Beütött három kilencest a telefonjába.

– Halló? Rendőrség? A nevem Everett Singh. A KMI-nél vagyok a Mallon. Az imént rabolták el az apámat.

2

A rendőrőrs bűzlött. Nemrég festették ki, és az szívós, selymes fényű ipari festék szaga átjárta az őrs minden egyes zegzugát, a recepciótól a kihallgatóhelyiségig. Everett napokig nem is fog más szagot érezni. Már most szédelgett tőle. De ezt okozhatta a rossz neonvilágítás, a túl forró radiátor, a halálosan száraz levegőt produkáló légkondi, a térdhajlatába vágó és a vérkeringését gátló szék, amitől úgy érezte, mintha tűkkel döfködnék a lábát: vagy egy tucat dolog a rendőrőrsön, amiről a rendőrség sosem gondolná, hogy zavarhatja az átlagembert.

– Kaphatok egy kis vizet?

– Hát persze, Everett.

Két rendőr volt ott: egy férfi és egy nő. A nő volt a családi összekötő, és végig ő beszélt. Igyekezett barátságosan, együttérzően, nem fenyegetően viselkedni. Everett sejtése szerint olyan harmincas lehetett. Kicsit husi volt, és túl egyenesre vasalt, festett szőke haja miatt az arca szélesnek tűnt. Úgy néz ki, mint egy rendőrnőt alakító férfi, gondolta Everett. Megmondta, hogy hívják, de a fiúnak sosem volt erőssége a névmemóriája. Leah, Leanne, Leona, vagy valami ilyesmi. A rendőröknek nem lenne szabad elárulniuk a keresztnevüket.

A jegyzetelő rendőr Leah-Leanne-Leona tökéletes ellentéte volt. Beesett arca volt, és olyan bajsza, mint a rendőröknek a hetvenes években készült zsarus műsorokban, amilyeneket Tejendra nézett a Dave csatornán. Fáradtnak tűnt, mintha már soha semmi meglepetés nem érhetné az életben, mégis készen kell állnia, amikor a világ valami nehéz és újszerű akadályt gördít az útjába. Ő volt Milligan nyomozó őrmester. Imponált Everettnek. Leah-Leanne-
Leona válaszolt Everett kérdésére, de Bajszos Milligan hozott neki vizet a szoba sarkában álló vízhűtőből.

– Szóval, a Kortárs Művészetek Intézete, igaz, Everett? – Leah-Leanne-Leona szájából úgy hangzott, mintha ez lenne a legdermesztőbb, legperverzebb hely, ahova csak egy apa elvihetné a fiát, már-már a gyermekmolesztálás határait súrolva.

– Az apja ötlete volt – szólalt meg Everett anyja. Everett először a rendőrséget hívta, aztán hazatelefonált. Nem volt valami kellemes. Az anyja először nem hitt neki. Persze, elrabolták az apját, hétfő este, a Mallról, a csúcsforgalom kellős közepén. Ő találta ki az egészet, hogy felhívja magára a figyelmet, mert ilyesmi nem történik/nem történhet meg. Nem a Mallon. Nem tíz nappal karácsony előtt.

– Anyu, láttam, ahogy elvitték.

Ekkor már genyó is lett, aki megpróbálja átverni a saját anyját. Tudom, hogy engem hibáztatsz az apád miatt, Everett. De nem jön vissza. Együtt kell élnünk ezzel. Helyre kell hoznunk a családunkat, gondoskodnunk kell magunkról. Tudom, hogy érzel. Nem gondolod, hogy nekem is vannak érzéseim?

– Nem, Anyu, hallgass meg! Ez nem az érzésekről szól. Láttam, hogy elrabolták, a Mallon, egy nagy fekete Audiba tuszkolták. Biciklistül, mindenestül.

A legrosszabb akkor jött, mikor elárulta, hogy a belgraviai őrsön van. Ettől az anyja hangjába igazi él költözött. És tőmondatokra váltott. Feszes tőmondatokra. Úgy beszélt, mint amikor azt akarta, hogy Everett rosszul érezze magát tőle. Micsoda szégyen! Hát nincs a fiának csöppnyi önbecsülése sem? Semmiben sem különbözött azoktól a Virdi-fiúktól, akik állandóan az őrsre kerültek. Csak isten tudja, hol talál ilyenkor, éjnek évadján ügyvédet. Talán Milos segíthet. Ő mindig hajlott a szívességre.

– Anyu, anyu, hallgass rám! Nem kell ügyvéd. Csak tanúvallomást teszek. Ez minden. Semmit nem csinálhatnak, amíg itt nem vagy.

Anyjának másfél órába telt nagy nehezen beérnie Stokie-ból, és vagy egy órán át morgott a parkolás, a dugódíj és amiatt, hogy Victory-Rose-t Mrs. Singh-re kellett bíznia. Ajeet, az a vén varjú mindig butaságokkal tömte a kislány fejét. Ez a hely meg bűzlött a festéktől. Mikor megérkezett, Everett egy padon ült, a Facebookot böngészte az okostelefonján, és az automatából vett Twixet eszegetett. A recepciónál ülő őrmester még korábban hozott a fiúnak egy kávét. Ahogy azt Everett várta, rossz ízű volt és híg. Laura Singh leült mellé, és nagyon halkan, nagyon gyorsan beszélni kezdett, mert szégyellte volna, ha meghallja a pultos őrmester. Azt akarta, hogy Everett tudja, ő nem hibáztatja. Egyáltalán nem. Ez tipikusan az apjára vall. Tipikusan szószban hagyja Everettet, és aztán nincs ott.

– De Anyu…

– Mrs. Singh?

– Braiden. – Mikor kezdte el így hívatni magát? Leah-Leanne-Leona, a családi összekötő tiszt bemutatkozott, és elindult előttük a folyosón, amely úgy nézett ki, mintha verítékkel festették volna le, és bevezette őket a büdös kihallgató helyiségbe.

– A KMI-be mentünk volna egy előadásra – nézett Everett Leah-Leanne-Leona szemébe. A fiú mindkét tenyere az asztal lapjához simult. – Kísérleti közgazdaságtan, közelgő szingularitás, nanotechnológia. Nagyszerű ötletek, van köztük Nobel-díjas is.

Leah-Leanne-Leona szeme üvegessé vált, de Everett látta, hogy Bajszos Milligan helyesen írta le a nanotechnológia szót.

– Oké, Everett. Jó dolog, hogy még mindig van valami, amin osztozhatsz apáddal. A fiús dolgok rendben vannak. Szóval, úgy volt, hogy munka után találkozol édesapáddal a KMI előtt.

– Az Imperial College-ből jött át.

– Tudja, ő tudós – szólalt meg Everett anyja. Minden válasszal igyekezett megelőzni Everettet, mintha a rendőrség csak a fia egyetlen rossz és óvatlan válaszára várna, hogy máris hívhassák a szociális szolgálatot, és Everettet meg kishúgát, Victory-Rose-t átadják a gyámhatóságnak.

– Elméleti fizikus – magyarázta Everett, mire Bajszos Milligan felhúzta a szemöldökét. Everett mindig is szeretett volna ennek a képességnek a birtokában lenni.

– Mivel foglalkozik a fizikán belül? – kérdezte Bajszos Milligan, mire Leah-Leanne-Leona orrlyuka kitágult. Itt ő az, aki kérdez.

– Kvantumelméletekkel. Az Everett-féle sokvilág-elmélettel. Hugh Everett dolgozta ki. Én róla kaptam a nevemet: az Everett Singh-et. A multiverzum, párhuzamos univerzumok, ilyesmi, tudja? – Everett Singh látta, hogy Bajszos Milligan a jegyzetfüzetébe a fizikus? mellé beírja: nem atom.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte a fiú. – Hogy nem atom?

Bajszos Milligan láthatóan feszengett.

– Tudod, hogy milyen manapság a biztonsági helyzet. Ha az apád atomfizikus lett volna, az gondot okozhatna.

– Úgy érti, ha tudna atombombát készíteni.

– Mindenféle fenyegetést fontolóra kell vennünk.

– De ha nem készít atombombát, hanem csak egy kvantumfizikus, akkor nem jelent fenyegetést. Nem annyira fontos.

– Everett! – sziszegte Laura. Csakhogy Everett mérges volt, és belefáradt, hogy nem veszik komolyan. Akár a belgraviai rendőrőrs, akár a Bourne Green-i Közösségi Akadémia informatikaterme volt az, mindig, de mindig ugyanaz a helyzet. Nevesd ki a Kockát! Nem ő akarta ezt az egészet. Ő csak annyit csinált, hogy el akart menni a faterjával meghallgatni egy előadást. Everett persze okosabb volt annál, mint hogy azt várja, hogy a világ korrekt legyen, de időnként azért leakadhatott volna róla.

– Tudja, mi az a sokvilág-elmélet? – kérdezte most Everett. Áthajolt az asztal felett. A korábban az ugyanebben a székben ülők csillagokat, spirálokat, kockákat és futballcsapatok neveit firkálták bele a repedező műanyagba. – Amikor akár a legcsekélyebb, legapróbb dolog megtörténik, az univerzum kettéágazik. Létezik egy univerzum, ahol a dolog megtörtént, és egy univerzum, ahol nem. Minden egyes nap minden másodpercében, minden mikroszekundumában új univerzumok hasadnak le erről. A történelem összes lehetséges eseményéhez rendelve van egy univerzum valahol odakint, pontosan a miénk mellett. – Everett felemelte az egyik ujját, és egy vonalat húzott a levegőbe. – Egymilliárd univerzum van most is ott. Az összes lehetséges univerzum ott van valahol, odakint. És ez nem olyasvalami, amit valaki csak úgy kitalált, hanem igazi elmélet a fizika terén. Ezt jelenti maga a fizika is: valódi, szilárd, tényleges. És ez nem tűnik magának fontosnak? Mert nekem a létező legfontosabbnak tűnik.

– Mindez nagyon érdekes, Everett. – Leah-Leanne-Leona teásbögréjén egy rosszul renderelt kövér cirmos látszott, amint a hátsóján ülve a mancsát emelgeti. MIAU A HELYZET A TEÁMMAL? – kérdezte a hájas cicus.

– Everett, ne vesztegesd az idejüket, nem érdekli őket – szólalt meg ismét Laura. – Ez most lényegtelen.

– Nos, valami okuk volt rá, hogy elrabolják – felelte Everett.

– Ezt próbáljuk meg kitalálni, Everett – mondta erre Leah-Leanne-Leona. – Látta más is ezt az autót és a három férfit?

Mintha kiszívták volna az erőt Everettből. A rendőrnő megtalálta a szelepet, hogy leeressze a benne összegyűlt haragot, és az szisszenve távozott belőle.

– Nem – suttogta Everett Singh.

– Mit mondtál, Everett?

– Azt, hogy nem.

Meg kellett volna kérdeznie a KMI stábját, az előadásra igyekvőket, a kutyasétáltatókat és a rossz időre fittyet hányó kocogókat. Maguk is látták, ugye látták? De az ember nem gondol ilyesmire, amikor a faterja az egyik pillanatban még biciklizik, a következőben pedig már felkapják, és behajítják egy nagy fekete Audi hátsó ülésére.

– Készítettem fényképeket a telefonommal – szólalt meg ismét. – Tessék. Sikerült őket lekapnom. – Néhány gyors ujjmozdulat, és már ott is voltak. Néhány gyors koppintás után szépen sorjáztak egymás után. Különös szögek, elmosódott hátsó fényszórók. Hacsak nem tudta az ember, hogy mit keressen, nem lehetett volna megmondani, hogy ezek egy emberrablás pillanatképei. A rendőröket sem nyűgözte le a dolog. Everett elidőzött egy tiszta, éles képnél, amely a fekete autó belsejét mutatta, ahogy megvilágította egy közeledő fényszóró. – Látják azt a sárga pacát a hátsó szélvédő közepén? Az az apám. – Everett lefelé görgette a képet a rendszámig. Aztán kinagyította. Ezeknek a kicsi, érintőképernyős fényképezőknek vacak volt a felbontása, de a legnagyobb nagyítás mellett még ki lehetett venni a betűket és a számokat. – Ezt leellenőrizhetik.

– Ezt átfuttathatjuk egy képerősítőn – mondta Milligan nyomozó őrmester.

– El kell kérnünk a telefonodat – fűzte hozzá Leah-Leanne-Leona. – De csak egy-két napra.

– Nem szeretném odaadni.

– Everett, add csak oda! – szólalt meg Laura. Hadd legyen igazuk, és akkor végre mehetünk. Isten tudja, hogy Ajeet mivel tömte tele Victory-Rose fejét. Ekkor odafordult Leah-Leanne-Leonához, mint felnőtt a felnőtthöz. – Az igazság az, hogy túl sok időt tölt azokon az összeesküvés-elméletes honlapokon. Kellene valamit kezdeniük ezekkel. Mondjuk betiltani őket.

– Odaadom a kártyát – ajánlotta fel Everett. A körmével kipattintotta az aprócska memóriakártyát a foglalatból. – A fényképek ezen vannak. – Az asztal közepére tette. Senki sem mozdult, hogy elvegye. – Nem hisznek nekem, ugye?

– Majd én gondjaimba veszem, Everett – közölte Bajszos Milligan. A chipet egy zárható műanyagzacskóba csúsztatta.

– Van még pár dolog, amire szeretnénk megkérni – vette át ismét a szót Leah-Leanne-Leona. – Elővigyázatosságból. Biztos, ami biztos. Ha tényleg szeretnél segíteni nekünk, akkor hallgatnál erről? Ne meséld el senkinek… és ne is tweeteld ki, vagy tedd fel a Facebookra! Ha bárki kapcsolatba lép veled, legyen az Mr. Singh…

– Dr. Singh – szakította félbe Everett.

– Ha te mondod. Ha maga dr. Singh, vagy bárki más jelentkezne, értesíts minket! Nem számít, hogy mit mondanak. Ha váltságdíjért rabolták el az édesapádat, figyelmeztetni fognak, hogy ne értesítsd a rendőrséget. De te ne engedelmeskedj! Hanem azonnal tudasd velünk!

– Váltságdíjért? Ó, te jó Isten! Miért szemeltek volna ki pont minket? – sápítozott Laura. – Nem vagyunk gazdagok, sőt, szegények vagyunk, mint a templom egere. Nem tudunk kifizetni egy váltságdíjat.

– „Ha” – jegyezte meg Everett. – Azt mondta, „ha” váltságdíjért rabolták el őt. Még mi másért rabolhatták el?

– Akarod, hogy felsoroljam? – kérdezte Bajszos Milligan. – Felsorolom őket neked szívesen, de én mondom, hogy attól nem érzed majd jobban magad. Vannak az úgynevezett becserkésző emberrablások. Általában egy banki alkalmazott rokonát ejtik túszul, amiért cserébe az igazgatónak ki kell ürítenie a széfet. Aztán ott vannak a túszcserés emberrablások. Vagy a szakemberek ellen irányuló emberrablások… orvosok ellen, akiket azért hurcolnak el, hogy összefoltozzanak valami gengsztert, akit meglőttek egy bandaháborúban. Aztán léteznek az expressz emberrablások. Elkapnak, és minden nap a bankautomatához kísérnek, hogy felvedd a napi limitet, egészen addig, míg a számlád ki nem ürül. Az emberrablás virágzó üzlet, fiam. És aztán ott vannak azok, akik csak úgy eltűnnek. Nyomuk vész. Ők az eltűnt személyek. Legtöbben ezek vannak, az eltűnt személyek. – Bajszos Milligan felemelte golyóstollát, és egyenesen Everettre nézett. – És most, fiam, miután vallomást tettél, te és az anyukád hazamehettek, és ránk bízhatjátok apukád előkerítését.

Everett hátradőlt székében, és mélyen magába szívta a festékszagot.

– Rendben. Iskola után Londonba jöttem, hogy találkozzam az apámmal…

3

Míg végighajtottak az A10-esen, Dalstonon és a Stoke Newington-i High Streeten Laura egy szót sem szólt. Egyetlen szót sem. Ujjaival a kormánykeréken dobolt, és az egyik könnyűzenei slágereket játszó rádióállomás elferdített dalszövegeit dünnyögte az orra alatt, miközben Everett legszívesebben ököllel csapott volna rá a rádióra, bármelyik gombra, hogy olyan állomás jöjjön be, ahol van egy kis zaj, ritmus és élet. Bármi jobb lett volna, mint hallani anyut, amint elferdíti a sorokat.

See that girl, hear her scream, kicking the dancing queen{1}. Ez nem is így van!, fortyogott magában Everett. Clown Control to Mao Tse Tung{2}… Major Tom!, üvöltötte volna legszívesebben Everett. Major Tom, Major Tom, Major Tom. Mondd már helyesen! A szám negyven éves volt, Everett mégis jobban tudta, mint az anyja. Létezett egy szó a félrehallott dalszövegekre, amire Everett a neten bukkant rá: a mondegreen. Tetszett a csengése. Meg is jegyezte.

Mire az Evercreech Roadra értek, hogy felvegyék Victory-Rose-t, Everett már értette a dolgot. A haragot látta, azt a fajta haragot, amelyet egyszer – egyetlenegyszer – már tapasztalt ezelőtt. Azon a napon lett a szemtanúja, amikor hazament a fociedzésről, és látta, hogy az összes szobában ég a villany, mindenütt tárva-nyitva az összes ajtó, az egész házat beteríti az üvöltő rádió, anyja pedig a konyhában éppen mossa a padlót, egyre csak mossa, mossa, és mossa. Something kind of ooh ooh, jumping up my tutu{3}, énekelte együtt a Girls Alouddal.

– Anyu, mit csinálsz?

– Gusztustalan, ahogy ez a padló kinéz. Bűzlik. Undorító. A konyhapadlónak nem lenne szabad bűzlenie. A padlólapok közé gusztustalan izék ágyazódtak be, én pedig nem tűröm meg ezeket az izéket az én szép, tiszta padlómon.

Rámutatott Everett futballcsukájára. A fia kibújt belőle. Zokniban állt a hideg betonlépcsőn.

– Jól vagy?

– Remekül, igazán remekül.

– Biztos?

– Igen, biztos. Totálisan biztos.

– Már háromszor felmostad azt a részt.

– Nem, nem mostam.

– De igen, felmostad.

– No, és mi van, ha felmostam? Meg kell pucolni. Gusztustalan. Az egész lakás gusztustalan. Nem tudok mindent tisztán tartani, miért nem tudom tisztán tartani?

– Anyu, jól vagy?

– Igen, jól vagyok. Hogy jól vagyok-e? Hadd mondjam meg: Jól. Vagyok. Miért kérdezgeted folyton? Persze, hogy jól vagyok. Mindig jól vagyok. Jól kell lennem. Valakinek jól kell lennie, és az mindig én vagyok. Ó, fogd be, fogd be, fogd be, fogd be azt a lepcses szádat… – ordított rá Laura a rádióra, rácsapott az állomáskeresőre, majd kitépte a konnektort a falból. Everett feszengett, szégyellte magát, megijedt. Ez nem olyasmi volt, amit látni szeretett volna. Mintha csak biztonságos és kiszámítható világának falai üveggé kristályosodtak volna, és azon keresztül hatalmas, rémséges, fenyegető alakokat pillantott volna meg.

– Sajnálom, Everett – mondta az anyja. – Everett, én és az apád. Elmegy… és nem jön… Szóval, úgy gondoljuk, hogy talán jobb lenne, ha egy kis időt külön töltenénk. Nem tudom, mennyi időt. Talán elég hosszú időt. Talán… végérvényesen így marad…

Everett Singh ekkor tudta meg, hogy az általa addig ismert családi életnek vége, ekkor és ott tudta meg, vizes zokniban állva a hideg beton hátsólépcsőn, a kapusmeze fölé húzott iskolai sportkabátjában. Csukájával a kezében. Anyja gumibetétes felmosójára támaszkodva mondta el. Mikor a rádióból nem olyan régen még a Girls Aloud üvöltött. És ekkor döbbent rá, hogy annak már rég vége volt. Hogy már hosszú ideje véget ért. Hogy a szülei évek óta hazudtak neki.

A Haraggal kilenc hónappal, két héttel és három nappal ezelőtt találkozott. Remélte, hogy soha többé nem kell látnia, de ismét itt volt vele a kocsiban. Singh nagyi megtanított Victory-Rose-nak egy pandzsábi dalt, amelyet a kislány hangosan és hamisan énekelt, amíg Laura beszíjazta a hátsó ülésre. Laura betette az Énekelj együtt a Beebles-szelt.

– Elénekeljük együtt a dalunkat, Ví-Arr? A kedvenc dalunkat? Ugye el? Ugye el? – Hangosan és hamisan énekelték végig Dél-Tottenhamen és Stamford Hillen.

Nem engem kellene büntetned, gondolta Everett. Senkit sem kellene büntetned. Csakhogy kell valaki, akin levezesd a haragod, ahogy a villámhárító elvezeti az elektromosságot, vagyis én leszek az. Mindig én vagyok. Everett most már értette a mondegreenséget. Ha az anyja saját szavait énekelhette, saját értelmezését mondhatta, akkor megvolt a kontroll, még ha csak egy popszám felett is.

Everett gondolatban visszaugrott a rendőrségi tanúvallomása részleteire.

– December 15-én, körülbelül 17.45-kor a Kortárs Művészetek Intézete előtt vártam a Mallon – olvasta fel Bajszos Milligan a rögzítőkartonról. – Apámat, dr. Tejendra Singh-et vártam, akivel hatra beszéltünk meg találkozót, hogy meghallgassunk egy előadást a nanotechnológiai irányzatokról. Láttam, ahogy apám felfelé teker a kerékpárján a Mallon, már elhagyta a Horse Guards Roadot. Imperial College-i irodájából jött, és tisztán kivehető, a szabályoknak megfelelő ruhát viselt. Észrevettem, hogy mögötte egy füstüveg szélvédős, fekete, német gyártmányú autó halad, feltehetően egy Audi. Feltűnt, hogy a kocsi rendellenesen lassan megy, és hogy az apám láthatóan észre sem veszi. Vagy száz méterre volt tőlem az autó, mikor hirtelen gázt adott, megelőzte az apámat, bevágott elé, neki pedig oldalra kellett kapnia a kormányt, és meg kellett állnia. Három férfi hagyta el a járművet…

– Kiugrottak a kocsiból – helyesbített Everett.

– Három férfi hagyta el a járművet – folytatta zavartalanul Bajszos Milligan. – Ketten megragadták az apámat, és a hátsó ülésre kényszerítették. A harmadik a csomagtartóba tette a biciklit. Ezután az autó továbbhaladt a Mallon a Constitution Hill felé. Egy sor fényképet készítettem a mobiltelefonommal, de nem kiabáltam, és máshogy sem próbáltam riasztani a többi járókelőt.

– Ez így helyes? – kérdezte Leah-Leanne-Leona.

– Azt hiszem. – A történet gyenge lábakon állónak és hézagosnak tűnt. Nem voltak tanúk, semmi sem támasztotta alá a sztorit, csak Everett saját szavai, meg egy elmosódott, mobillal készített fénykép, ami bármit ábrázolhatott, ha az ember jobban belegondolt.

– Ez így helyes?

– Igen.

– Itt írd alá! Erősen nyomd rá a tollat, mert egy csomó másolaton látszania kell.

Everett a szobájában, saját kis zugában, a zajoktól távol kinyitotta dr. Kvantumot. Tejendrától kapta a táblagépet legutóbbi születésnapjára. Remek ajándék volt, a legjobb ajándék. Korához képest túl erős gép – hiszen akkor még csak kölyök volt. Laura azonnal meg is tiltotta neki, hogy elvigye az iskolába, de még azt is, hogy mutogassa. Everett habozás nélkül egyetértett. Megvolt a magához való esze és gyorsan gondolkodott – gyorsabban, mint ahogy azt bárki is gondolta volna egy Közismert Kockáról, ettől lett ő a Piros Csapat kapusa.

Lássuk a postafiókot! Tárgy: Emberrablás a Mallon. Ujjával húzott egyet oldalra, koppintott egyet, és máris a képek mappájában találta magát. Everett szétterpesztette ujjait, ahogy a madár tárja szét a szárnyát. A megnyitott fénykép betöltötte a képernyőt. Megismételte, majd Everett ráközelített a hátsó ülésen látszó, apró, fluoreszkáló sárga pacára. Tejendra. Tejendra volt, szinte ki tudta venni a vízálló dzsekin látható fekete Assos logót.

Szabályok a huszonegyedik századi létezéshez: soha ne add oda a rendőrségnek az egyetlen fényképedet!

Megszólalt a csengő. Everett, aki pixelről pixelre vizsgálta át a képet, szinte meg sem hallotta. Valaki mindig csengetett, megpróbált rájuk sózni valamit, hiába az udvarias kiírás, hogy Nem vásárolunk házalóktól. Aztán meghallott egy hangot, majd az előszoba fapadlóján koppanó cipő lépteit. Sántikáló léptek és egy dörmögő északír akcentus. Paul McCabe. Everett a hálószoba ajtajához osont, és résnyire nyitotta az ajtót. Az esőkabátos Paul McCabe állt az előszobában, görnyedten. Ilyen kabátot senki sem viselt már negyven éve, úgy festett tőle, mint valami olcsó magándetektív. Mindig görnyedtnek, csapott vállúnak tűnt, mint aki állandóan lapít, mintha vaj lenne a füle mögött. Még az Imperial College-i irodájában sem tűnt úgy, mintha otthon lenne, mintha csak egy reggel besétált volna oda valamikor a 80-as években, és azóta várna a napra, amikor jön egy hivatalos személy és leleplezi őt mint csalót, hogy aztán kihajítsák. Halk és tétova hangon beszélgetett Laurával. Mintha mindig jó előre elnézést kért volna. Paul McCabe nyilván meghallhatta, hogy kinyílik a hálószoba ajtaja, mert egyenesen Everettre nézett.

– Everett. Igen, igen, igen… jól vagy? Remek, remek! Szörnyű egy ügy, szörnyű. Fogadd legőszintébb együttérzésemet! A rendőrség telefonált, a tanszéken mindenki szörnyen aggódik, nagyon szörnyen. Colette magánkívül van, teljesen magánkívül.

Most már nem maradt visszaút. Everett egy fizikus kölykeként nőtt fel, kedvére szaladgálhatott a tantermek és a laborok, a szimbólumokkal teleírt fehér táblák és a nagy teljesítményű kutatóeszközök között, amelyekre izgalmas sárga figyelmeztető matricákat ragasztgattak: Lézerek! Sugárzás! Nanoveszély! A kar oktatógárdája szinte a második családja volt, de ő Paul McCabe-et, Tejendra tanszékvezetőjét mindig túl kedélyesnek találta, túlontúl hasonlított egy kínos nagybácsira. Paul McCabe most éppen lebiggyesztette a száját, mintha a szavak rossz ízt hagynának nyelvén.

– Az igazat megvallva, Everett, hozzád jöttem.

Paul McCabe láthatóan feszengett a nappaliban a szófa közepén ülve, mindkét kezét a térdén nyugtatva. Nem vette le a kabátját. A konyhában Laura teát főzött: ilyesmit szokványos esetben este kilenc után már nem csinált, a koffein ugyanis ébren tartotta. Csak az asztali lámpák világítottak, meg a karácsonyfa villódzó fényei rajzoltak hátborzongató színeket a tudósra.

– A rendőrség felhívott az édesapád miatt, Everett. Hihetetlen, egyszerűen hihetetlen. A Mallon. Fényes nappal – mármint, tudod, hogy értem. De akkor is hihetetlen, hihetetlen, hogy a mai Londonban, valahol nem rögzítette ezt egy térfigyelő kamera. Hiszen mi vagyunk a Földön a legbekamerázottabb nép.

– Készítettem egy fényképet a kocsiról. Megvan a rendszáma is.

Paul McCabe felegyenesedett ültében.

– Megvan? Tényleg?

Úgy nézel ki, mint egy rókamanguszta, gondolta Everett.

– Szép munka. Azzal nyilván mennek valamire.

– Mire volt kíváncsi a rendőrség?

Laura kihúzott egy kisasztalt, és rátett egy bögre teát. Paul McCabe elhárította a felkínált KitKatet.

– Köszönöm, köszönöm, de a csokoládétól szörnyű migrént kapok. Szörnyűt. A rendőrség? Ó, csak a szokásos eljárás zajlott. Mi, hol és mikor, szenvedett-e az édesapád szokatlan stressztől, észrevettünk-e mostanában bármi… rá nem jellemző viselkedést.

– És? Észrevettek?

Paul McCabe bocsánatkérően tárta szét a karját.

– Everett, ismersz. Én vagyok az utolsó, aki rájön, hogy mi folyik a saját tanszékemen. De ha nem bánod, mi lenne, ha visszadobnám neked ezt a kérdést?

– Hogy érti ezt?

– Észrevetted, hogy édesapád mostanában… rá nem jellemző módon viselkedik?

Everett gondolatban felidézte Tejendrát, átpörgette a közös pillanatokat, az emlékeket, a szombat délutánokat, a vasárnap délelőttöket, mintha csak pillanatfelvételek lettek volna. A pillanatokat Skype-olás közben, mikor azt vette észre, hogy a semmibe beszél, mert Tejendra figyelme elkószál, fejben máshol jár. A White Hart Lane, a nézőtér, mikor apja totálisan lemaradt egy káprázatos Danny Rose-gólról, mert az iPhone-jára érkezett üzenetre meredt homlokát ráncolva. Amikor egyenesen eltekert Everett mellett a Tate Modern előtt, aznap este, amikor elmentek a Rothko-kiállítás megnyitójára. Pillanatok, emlékek, apró pillanatfelvételek, amikor mintha Tejendra egy teljesen más világban járt volna. És ezeket a furcsa pillanatokat egyetlen közös szál fűzte össze.

– Ismeri azt a kétrés-izét?

– Mit, a kísérletet?

– A klasszikus kísérletet, ahogy apa hívta. Ami bizonyítja, hogy a valóság kvantum. Azzal kezdődik, hogy megkérdezzük, miből áll a fény: részecskékből vagy hullámból, és az egész olyan egyszerű, csak fény és árnyékok kellenek hozzá. De amikor igazán közelről nézzük, igazán közvetlen közelről és alaposan, akkor kiderül, hogy sem egyik, sem másik. Hanem mindkettő. Mindkettő és egyik sem. Nagyon szerette volna, hogy megértsem, hogy lássam, hogy működik. Újra és újra elmagyarázta nekem. Nem a részecske halad át a két résen egy időben, hanem ebben az univerzumban halad át az egyik résen, és egy másik univerzumban a másikon.

– Mikor történt ez, Everett? – Paul McCabe két kézbe fogta bögréjét, és úgy nézte a pereme felett Everettet, akár egy okos madár. Belekortyolt a teájába.

– Nem sokkal azután, hogy ismét elkezdődött a suli. Mármint, mi mindig is beszélgettünk fizikáról meg ilyesmikről, de hirtelen, egyszer csak nagyon szerette volna, ha megértem. Talán csak a tizedikesség miatt volt. De tudja mit? Megértettem. Értettem, hogy működik. Tudtam, hogy mit jelent. Világos volt számomra, mi az a sokvilág elmélet.

– Everett, tudod, hogy mit mondott erről Richard Feynman.

– „Azt hiszem, bizton mondhatom, hogy senki sem érti a kvantumok működését.” – Everett nem eresztette Paul McCabe tekintetét, mire a tudós félrenézett. Paul McCabe-nél az egyenesség sosem működött. Everett elégszer járt a tanszéken ahhoz, hogy lássa, miként dolgozik az embereivel: egy utalás itt, egy javaslat ott, egy pillantás amott. – De mi van akkor, ha én igen?

– Akkor te lennél nemzedéked legnagyobb fizikusa – felelte Paul McCabe. – Vagy, ami azt illeti, bármelyik nemzedéké. – A férfi anélkül tette le teásbögréjét az asztalra, hogy annak felszíne megrezzent volna. Határozott mozdulattal a combjára csapott. – Nos, az lesz a legjobb, ha most megyek. Meg kell, hogy mondjam, szörnyű időket élünk, szörnyűeket, és a tanszéken mindenki a legjobbat, a legeslegjobbat kívánja neked és anyukádnak. A legrosszabb, hogy nem tudunk semmit. Ez a legrosszabb. De biztos vagyok benne, hogy minden jól végződik, Everett. – Ezzel felállt, és lesimította le nem vett kabátját. – Köszönöm, Laura. Ha bármiben segíthetünk, csak szólj!

Paul McCabe még megfordult a bejárati ajtóban állva. Mögötte az eső szinte vízszintes, ezüstös csíkokat rajzolt. Az esti rémes időjárás még rosszabbra váltott.

– Ó, igen, Everett, még valami! Apukádtól nem kaptál valamit mostanában?

– Mint mondjuk mit?

– Mondjuk egy memóriakártyát vagy adathordozó DVD-t, vagy nem küldött át akár egy fájlt?

– Nem hiszem.

– Biztos vagy benne?

– Biztos. – Everett érezte, hogy Laura ott áll mögötte. Az utcáról befúvó hideg szél belekapott a karácsonyi lapokba, felragadta és szétszórta őket a padlón.

– Nos, ha biztos vagy benne… – Paul McCabe felhajtotta kabátja gallérját. – Híjj! Micsoda mocskos, rettentő éjszaka! Everett, ha kapnál valamit édesapádtól, lennél olyan jó, és értesítenél? Lehet, hogy neked nem sokat mondana, de nekünk talán igen. Segíthetne. Tudatod akkor velem, ugye? Kösz! Jó éjt, Laura!

A széllel küzdve behúzta maga után az ajtót.

– Na, mi volt ez az egész? – kérdezte Laura. – Mindig is egy fura kis emberkének gondoltam.

Emiatt volt ez az egész, gondolta Everett. Az utolsó két kérdés miatt. A többi csak az udvariassági játszmához tartozott.

A látogató szinte érintetlenül hagyta ott a teáját.

4

Everett nem hallotta a dropboxából érkező koppanó hangot: akkor még a bejárati ajtóban álló Paul McCabe behízelgő hangját próbálta azonosítani. Mostanában amúgy sem használta sokat: az iskolai fájlcserélgetés eléggé elcsendesedett azóta, hogy Aaron Leigh megkapta azt a fenyegető levelet a Viacom ügyvédeitől. A képernyő alján az eszközkezelőben viszont most ott ugrált fel-alá egy gomb: egy fájl várakozott elfogadásra. Everett egyetlen érintéssel elérhette az izlandi szerveren tárolt dropboxát.

– Everett! – Laura értett hozzá, hogyan nyomja meg nevének végét, és vigye fel a hangot, amikor tudatni akarta csemetéjével, hogy mennyire tele van a hócipője. – Villanyoltás! Holnap iskola.

– Jól van, anyu. – Semmibe sem került leoltani a lámpát, bekuckózni a paplan alá, és a képernyő fényénél olvasni. Erről Everettnek eszébe jutott, amikor még kissrác volt, arcát ugyanígy megvilágította a képernyő vetette világosság, a paplan pedig úgy dudorodott, akár egy sátor, ahogy az igazi könyv módjára oldalra döntött régi, dübörgő laptopon nézte a függőlegesre állított képernyőn az iPlayeren adott régi Ki vagy, doki?{4} epizódokat. Mindig a maihoz hasonló téli esték voltak a legjobbak, mikor odakint zuhogott a havas eső, és a zsalukat rázta a szél. A paplan alatt egy másik világ rejtőzött. Az Everett-világ.

A dropboxban egyetlen mappát látott. Infundibulum. A küldőről semmit nem talált az információs panelen. Dátum: ma este 8 óra, amikor Everett még Leah-Leanne-Leonával és Bajszos Milligannel szemközt üldögélt a belgraviai rendőrőrsön egy asztalnál. Méret: harminc gigabájt. Félve nyitotta meg a mappát, készen, hogy azonnal visszazárja, amennyiben valami számítógépevő vírus törne ki belőle. Odabent egy adatmappát, egy végrehajtó fájlt és egy Jegyzettömb kiterjesztésű jegyzetet talált. Nem tűnt átverésnek. A kártékony programok előszeretettel tüntették fel magukat játéknak vagy frissítésnek. A magukat kémprogramelhárító programnak feltüntető kártevők voltak a legagyafúrtabbak. Ez azonban nem csinált semmit, csak várt rá az a nagy, egyértelmű .exe fájl. Everett egy pöccintéssel életre keltett egy szoftvert, amelyet a suliban csencselt Abbas-tól. A program lenyomozta az IP-címeket. Ebből azonosítani tudja majd, hogy ki küldte. Az Abbas-féle szoftver azonban nem talált semmit. Vagyis a küldő anonimmá tette a címét. Mondjuk az iPredatorral, gondolta Everett, annak a svéd oldalnak a segítségével, amely kódolta az IP-címeket, és így óvta meg azokat a fürkész tekintetektől. A történet kezdett izgalmasan alakulni.

Mivel Everettnek nem maradt sok lehetősége, rákattintott a letöltés ikonra. Sem mentési, sem futtatási lehetőséget nem kínált fel. A végrehajtó fájl azonnal települt, miután letöltődött. A képernyőt vagy tucatnyi zöldesen világító időmérő csík öntötte el, amelyek egy szemvillanás alatt végigfutottak, hogy új ikonok és menük formájában csomagolódjanak ki és nyíljanak meg. A dropboxból az adatok olyan gyorsan töltődtek le, ahogy csak a vezeték nélküli hálózat és a ház szélessávú netkapcsolata lehetővé tette.

– Hűha! – álmélkodott Everett, és megpróbált rákattintani a „bezár” ikonokra, de az egész túl gyorsan folyt, még számára is. Dr. Kvantumra valóságos pergőtűz zúdult.

– Everett? Még mindig a számítógépen lógsz?

Ne mondj semmit! Ne ismerj be semmit! Everett megpróbálta elcsípni a mindenhonnan repkedő telepítőpaneleket. Ha levadászott egyet, és a képernyő széléhez szorítva bezárta, helyette megnyílt egy másik. Aztán a képernyő elsötétült.

– Ne! – suttogta Everett, és elöntötte a rettegés, hogy ezzel egyszer s mindenkorra kinyírta a gépét.

Dr. Kvantum felvillant, és újraindult. Az asztalon egy új ikon trónolt a központi helyen. Egyetlen fehér tulipán. Infundibulum. Everett lassan és hosszan kifújta a levegőt.

– Mi vagy te? – suttogta maga elé. Kétszer rákattintott az ikonra. A tulipán erre digitális szirmokat bontott. A képernyőt mozgó, áttetsző fényerek töltötték meg, amelyek egymásba hajlottak, úgy olvadtak össze, mint lassú, lustán megtörő hullámok, ahogy áthaladnak egymáson, és kísérteties, ezüstös pixelpermetet szórtak szét. Minden mozgott és változott. Amikor Everett már majdnem kezdett megérteni egy mintázatot, a fénylobogók valami teljesen új és váratlan alakzattá lényegültek át. Everettnek szitakötőszárnyak, kísérteties medúzák, áttetsző virágszirmok, a Hubble űrteleszkóppal készített fényképeken látható csillagközi gázhalmazok, szellemek árnyalakjai jutottak az eszébe. A sarkvidéki éjszakában magasan fent tündöklő északi fény villózó, csillogó függönyére gondolt. Aztán megpillantott egy skálát, egy hajszálvékony keresztet a képernyő közepén. Három irányba nyúlt ki: balról jobbra, lentről felfelé, és elölről hátra. Az ablak szélén egy apró eszközkészletre lett figyelmes. Kiválasztotta a nagyítót, és ráközelített a vízszintes tengelyre. A képek a nagyítás minden egyes szintjén ugyanolyanok voltak: szárnyakhoz vagy angyalokhoz vagy roppant űristenségek kinyúló csápjaihoz hasonlatos fényerek. Egyre beljebb és beljebb jutott: semmi változás. A nagy mintákat kisebbek alkották, azokat pedig még kisebbek. Fényfátyol vezetett le egészen a legmélyéig.

Látott már ilyet korábban, még kissráckorában. Az otthoni számítógépet használta, és megnyitott egy programot, mert tetszett neki a csengése: Mathyka. Olyan volt, mint egy varázskönyv, vagy egy mágikus világba vezető kapu neve. Valóban egy kaput nyitott, csakhogy nem egy rejtélyes birodalomba, hanem egy örökkévalóságba. Everett ma már tudta, hogy a képernyő közepén látható, csapkodó villámokra hasonlító, ragyogó fénypászmák és glóriák övezte fekete, bogárszerű tárgyak a Mandelbrot-halmazt alkotják. Ő is le tudott programozni egy ilyet – nem jelentett gondot. Észrevette, hogy a fekete, bogárszerű pontokból kiszakadó fénydárdákban aprócska, fekete pöttyök vannak. Mikor ráközelített az egyik ilyen pöttyre, arról kiderült, hogy egy újabb fekete bogár, a hozzátartozó színes glóriákkal és villámokkal, a hozzátartozó pöttyökkel, amelyekről rájuk közelítve kiderült, hogy fekete bogáralakzatok, glóriákkal és villámnyalábokkal, meg pöttyökkel, amelyek aztán bogarak lettek, azok pedig… Egyre beljebb, beljebb, beljebb és beljebb jutott. Akkor éjjel sikoltozva ébredt álmából. Átzuhant a Mandelbrot-halmaz közepének sötét magján, átzuhant a színek villámló viharán, át a fekete szemeken, amelyek aztán egy teljesen új Mandelbrot-halmazra nyíltak, és ő csak zuhant, zuhant, zuhant és zuhant.

– Meddig tart? – kérdezte az apjától.

– A végtelenségig. Sosincs vége.

Ez azonban nem egy Mandelbrot-halmaz volt, viszont most már látta, hogy ugyanabból a Mathyka-szoftverből fejlesztették tovább, amelyet Tejendra használt arra, hogy modellezze a világegyetem működéséről alkotott elméleteit. Ez volt az…

– Infundibular – suttogta Everett a paplanja alatt villódzó képernyő fényénél, miközben a december közepi vihar dühöngött és üvöltött a ház körül. Eszébe jutott ugyanis, hol hallott már korábban erről a világról.

Tejendra későn ugyan, de megtért a Ki vagy, doki? sorozathoz. Az után lett a rajongója, hogy már lett saját kéglije, ahol anélkül nézhette, hogy Laura a fejét ingatta volna a sorozat kockasága láttán. Gyerekeknél még elment, de hogy felnőtt emberek ilyet nézzenek… Egy-egy szombati meccs vagy Lea-völgyben tett kirándulás után Everett és apja leültek, és megnéztek egy részt, míg legfrissebb konyhaművészeti alkotásuk a tűzhelyen rotyogott.

–  Infundibular – mondta Tejendra. – Az az izé, az a rendőrségi doboz. Belül nagyobb, mint kívül. A matematikában könnyű olyan dolgokat találni, amelyek sokkal nagyobbak belül, mint kívül. Na mármost, ha igazán okosak lennének, tölcsérszerűvé tennék (ez latinul az infundibular), vagyis, minél beljebb megy az ember, annál nagyobb lenne. Lenne egy kisebb doboz a dobozban, amely azonban nagyobb lenne belül, mint az, amelyikben van, abban pedig lenne egy még kisebb doboz, amely azonban belül nagyobb, és így tovább, végestelen-végig, hogy mire a közepéig jutnál, már csak akkorka lenne, mint egy elektron, de a belseje nagyobb, mint az egész látható világegyetem.

Infundibulum. Minél beljebb jutsz, annál nagyobb lesz. Everettnek kétsége sem volt afelől, hogy ki hagyta a névtelen mappát a dropboxában. Mint ahogy afelől sem voltak kétségei, hogy Paul McCabe búcsúzóul feltett kérdése is erre irányult. Megpróbált ugyan úgy tenni, mintha csak félvállról venné az egészet, mintha mellékesen kérdezné, de ez volt az egyetlen ok, amiért felkereste őket. A félelem hirtelen csomóba gyűrte Everett gyomrát. Paul McCabe tudott erről az Infundibulumról, és fontos volt a számára. Vajon azt is tudta, hogy mi ez? Mert Everettnek csak egy bizarr matematikai mintázatot jelentett, amelyet az apja küldött el neki, és egyedül csak neki. Paul McCabe számára azonban elegendő fontossággal bírt ahhoz, hogy másfél órát autózzon az M25-ösön, hogy aztán csak úgy félvállról érdeklődjön felőle. Ezek szerint ő nem fért hozzá? Tejendra nem akarta, hogy hozzáférjen? Tejendra nem avatta be a saját tanszékvezetőjét? Everett volt az egyetlen, akire Tejendra rábízhatta?

Everett becsukta a némán örvénylő, hipnotikus, szellemszerű mintázatokat, és visszatért a dropboxba. A fájlt nyolckor töltötték fel. Tejendrát hatkor ragadta el a fekete Audi. Everett biztosra vette, hogy bárki rabolta is el őt, nem nyomott a kezébe egy laptopot és mondta: Sajnálom, de elfelejtettük, úgyhogy csak folytassa nyugodtan, és töltse fel azt a homályos értelmű matematikai fájlt. Ekkor eszébe jutott a csatolt jegyzet. Négy szóból állt. Egyedül csak neked, Everett. Se név, se aláírás, se üdvözlés, se elköszönés. Egyedül csak neked, Everett.

Gondolatok, elméletek, gyanúk háborgó áradata ragadta magával Everettet. Túlságosan is jól ismerte ezt az elmeállapotot, amikor mintha gondolattalanul gondolkodott volna, mikor az ötletek, összefüggések és lehetőségek úgy spuriztak belőle szerteszét, mint egy zsákból menekülő vadászmenyétek. Általában akkor történt ilyesmi, mikor elolvasott egy bizonyos sort egy könyvben vagy egy blogon, vagy amikor meglepte a való világ, például a Stock Newington-i High Streeten kialakult dugó elindul-megáll-elindul ritmusa, vagy a Hackney-láp felett egybegyűlő és szétröppenő seregélyek kirajzolta minta. Gondolatai úgy robbantak szét, mint egy tűzijáték petárdái. Ilyenkor megértett valamit a világ működéséből.

Tejendra nyilván automatikus feltöltésre állította a fájlt. Viszont nem tudhatta, hogy aznap fogják elrabolni, tehát a „halott ember trükköt” alkalmazta. Ha nem üt be egy kódot – valószínűleg egy minden napra beállított időpontban –, az Infundibulum mappa feltöltődik. A mappa pedig Everetthez kerül. Nem Laurához, nem Vinny haverjához, aki mellé a következő szezonbérlete szólt a White Hart Lane-en, nem valamelyik munkatársához vagy diákjához az egyetemen, még csak nem is Colette-hez. És nem Paul McCabe-hez. Hanem Everetthez. Az édesapja nyilván gyanította, hogy olyasvalami történik majd vele, ami meg is történt. Egyértelműen sejtette, hogy veszélyben van. Hogy fennáll az elrablásának veszélye, vagy valami még rosszabbé? – gondolta Everett. Bárcsak leálltak volna a fejében vágtázó gondolatok! Bárcsak elhallgatnának azok a suttogások, amelyeket nem akart hallani, amelyek olyasmiket mutogattak neki, amiket nem szeretett volna elképzelni. Mikor tervelte ki az apja mindezt? Mennyi ideje élt az őt követő emberektől, a fekete autótól rettegve? Már azelőtt így volt, hogy szétmentek Laurával? A szülők a titkaikat titkokba csomagolják, döbbent rá Everett.

– Nem atom – motyogta most alig hallhatóan. – Nem épít atombombákat, vagyis kvázi nem fontos. Na persze.

Hálószobája most óriásinak, sötétnek tűnt, és mintha ostrom alatt állt volna. Ajtóra akasztott dzsekijén a díszítőelemként szolgáló világító pálcákból a pokol küldte gyilkos támadóbotok lettek. Everett kisgyerekkora óta először félt a sötétben. Szemeket képzelt minden sarokba. Szörnyeket az ágya alá. Lehet, hogy odakint vár a fekete autó, és távolról pásztázzák át a szobát, leolvasva minden billentyűleütést és koppintást, amelyet dr. Kvantum kezelőfelületén végzett. Ma éjjel már nem jön álom a szemére. Everett megvárta, míg az anyja hálószobájának ajtaja alól kiszűrődő fénycsík kialszik, majd kisurrant a paplan alól, és hangtalanul kiosont a lépcsőfordulóba. Minden egyes recsegő padlódeszka és zajos lépcső helyét tudta. A mellkasához szorította dr. Kvantumot. Nem hagyhatta őrizetlenül. Egy percre sem hagyhatja ezentúl őrizetlenül. Még amikor kinyitotta a frigót, hogy szeletelt sajtot és ivójoghurtot keressen, akkor is fél szemét a konyhaasztalra tett táblagépen tartotta. Magához ölelte, mikor elindította a Modern Warfare Black Ops párbajmódját az Xbox Live-on. De képtelen volt koncentrálni. Reakciói olyan lassúak voltak, mint apué. Újra meg újra feltörölték vele a harcteret, de ő csak játszott és játszott, és újra meg újra meghalt.

Reggel Laura így talált rá a szófán alvó Everettre: az Xbox zümmögött, a karácsonyfadíszek villóztak, dr. Kvantum pedig lenyomatot hagyott a fiú arcán, aki rajta aludt el.

5

A rendőrség a reggelinél érkezett. Victory-Rose a Coco Pops-tól tejbajszosan és csokiszakállasan ült az asztalnál, a rádióban Chris Evans zajongott. Everett bamba és kába volt a kialvatlanságtól, de még azelőtt tudta, hogy rendőrök állnak az ajtó előtt, hogy a csengő kétszer, élesen megszólalt volna. Az üveg mögött az utcai lámpák fényében kirajzolódó sziluettek túl közel álltak egymáshoz: az egyik magas volt, a másik alacsony, az egyik egy férfié, a másik egy nőé. Csak a rendőrök és a mormon misszionáriusok állnak meg így az ajtóban. Everett a Flora margarin maradékát is kikaparta a dobozból, és szétkente a pirítósán. Az alacsony zsírtartalmú anyag furcsán olvadt szét, zsír- és vízcseppekre esve szét.

– Dermesztően hideg van odakint – közölte Milligan nyomozóőrmester. – Front érkezhetett az éjjel. Én rászámolnék egy plusz félórát a suliba jutásra, és még az is lehet, hogy fehér karácsonyunk lesz. Nincs véletlenül egy kis kávé?

Everett telitöltötte neki az egyik Tottenham Hotspur-ös bögrét. Leah-Leanne-Leona leült szemközt a fiúval.

– Miért nem ülnek le? – pimaszkodott Everett. – Megtalálták az apámat? – Victory-Rose homlokát ráncolva meredt az otthonába hideget hozó, sötét kabátos, nagy emberekre. Bármelyik pillanatban eltörhetett a mécses. Laura is leült, a zabpelyhes dobozok mögé rejtőzött, hogy eltakarja atlétatrikóját és megviselt, buggyos tréningnadrágját.

– Sajnálom, Everett – mondta Leah-Leanne-Leona. Everett magában konstatálta az ajkán ülő félmosolyt, a hunyorgó malacszemet, az enyhén himbált lábat az asztal alatt. Maga aztán nagyon, de nagyon utál engem, gondolta Everett.

– Megnéztük a fényképeket a tőled kapott memóriakártyán – mondta Bajszos Milligan. Laura lehalkította a rádiót. – Csak nem pirítósoznak? Nem tudna pár szeletet bedobni?

Laura felállt, és benyomott két szelet teljes kiőrlésű kenyeret a kenyérpirítóba.

– Nem élnek fehérkenyérrel. Kitaláltam? – firtatta Bajszos Milligan.

– Ez egy magas rosttartalmú háztartás – szögezte le Laura ellentmondást nem tűrően.

– Akkor kérem vissza – szólalt meg Everett.

– Mit? – érdeklődött a kávéját kortyolgató Bajszos Milligan.

– A memóriakártyát.

Leah-Leanne-Leona egy átlátszó műanyag CD-tokot csúsztatott át az asztalon.

– Leszedtünk mindent, amire csak szükségünk volt. Alaposan szemügyre vettük a fényképeidet a képnagyító szoftver segítségével. Meg szeretnéd nézni a kinyomtatott képeket?

A nő a reggelizőasztalra tette aktatáskáját, előtte helyet csinált neki a kávéfőző és a tejesdoboz között. Először kivette a rendszámtábla nagy felbontású, kinyomtatott, fényes képét.

– Végigfuttattunk egy keresést a rendszám alapján. Az autó a hounslow-i Mr. Paul Stefanidis tulajdona. Ciprusi árukat szállít éttermeknek és bisztróknak.

– És?

– Aligha életszerű, hogy apukádat egy földközi-tengeri fűszeres rabolta volna el.

– Nem nagy ügy rendszámot hamisítani. Egy csomó imposztor van, aki ilyesmivel foglalkozik.

– Everett, ez Mr. Stefanidis autója. Egy Audija van. Akkor járt a Mallon, mikor mondtad – az ő autóját fényképezted le. Éppen úton volt a Londoni Ciprusi Üzleti Fórum vacsorájára.

– És ezzel mit akar mondani? Hogy én találtam ki az egészet?

A pirítósok kipattantak, mire mindenki összerezzent a váratlan zajra. Laura kihalászta a két szeletet, egy tányérra tette, és Milligan nyomozóőrmester elé helyezte.

– Á, csodás! Van egy kis vaj? Tudom, hogy állítólag nem jó az egészségnek, de szerintem a másik kencének vegyszeríze van.

– Ebben a háztartásban csak politelítetlen zsírokat talál – felelte Laura. Milligan hangos kapargatás közepette kente fel a félzsíros margarint a pirítósára a frissen bontott dobozból.

Leah-Leanne-Leona újabb fényes fényképet szedett elő, helyezett az asztalra, és fordította Everett felé. Ez a hátsó szélvédőről készült utolsó felvétele volt, benne a három alak körvonalával. Három tarkóval, három sötét üstökkel. Három háttal, amelyik mindegyikére sötét anyagú szövet feszült.

– Ez nem stimmel – szólalt meg Everett. – Apun a biciklis cucca volt. A láthatósági esőkabátját viselte. Ami élénksárga.

– Hát, Everett, mi rengeteg képet kapunk a lakosságtól. Közülük rengeteget röptében lőnek el, mobillal csinálnak, a legkülönfélébb fény- és időjárási viszonyok közepette. Nincs idejük fókuszálni vagy ráközelíteni, megkomponálni a képet, vagy bármi mást. Elámulnál, hogy az emberek miket gondolnak, miről is készítettek képeket, hogy aztán, amikor a szakértőink átnézik őket, kiderüljön, hogy igazából semmi nincs ott.

– Maguk megváltoztatták a képet.

– Mekkora a felbontása a beépített fényképezőnek, Everett?

– Négy megapixel. És négyszeres digitális zoomja van.

– És te ráközelítettél.

– Még jó hogy ráközelítettem!

– És esett.

– Igen. Na és aztán?

Leah-Leanne-Leona rámutatott a fénykép jobb sarkában egy könnycsepp alakú foltra. Az esőcsepp alja aranyszínű ívben rajzolódott ki.

– Ez egy esőcsepp a lencsén.

– Mert esett. Ahogy azt mondtam is. – Everett már tudta, mire megy ki az egész. Nem maradt kiút. Elkapták, itt konyhaasztalnál, az édesanyja és a kishúga előtt. És most képpontról képpontra szét fogják cincálni.

– Milyen színűek az utcai lámpák, Everett?

– Sárgák. Nátriumgőz-lámpák.

– Vagyis elképzelhető, hogy a lencsére egy másik esőcsepp hullott, pont a középen ülő alaknál, és megcsillant rajta az utcai lámpa fénye, ezért tűnt sárgának.

– Maguk változtatták meg.

– Itt az eredeti. – A rendőrnő a képet a felnagyított fotó mellé csúsztatta. Ez is nagyított kép volt, elég nagy ahhoz, hogy látszódjanak rajta a pixelek. És ott volt: a hüvelykujj méretű és eltéveszthetetlen csepp, vízpötty, egy esőcsöppecske pont a kocsi hátsó ülésre hajított Tejendra fölött, amely eltorzította a képet, a fényt pedig megtörte a sárgás utcai közvilágítás. Nem ez történt. Nem ezt láttam, gondolta Everett. Ezt is megváltoztatták.

– Nem én találtam ki. Miért találnék ki ilyesmit? Miért fotóznám le egy találomra kiválasztott, tökéletesen idegen ember autóját?

– Bocsásson meg, Mrs. Braiden, de a családi gondok furcsa tettekre sarkallnak minket – vetette közbe most Milligan. Pirítósmorzsák ültek meg a bajszán.

– Mizz Braiden – korrigált Laura mereven. Dühös volt, mert megalázták, a rendőrség hazugnak nevezte a fiát, egy fantasztának, méghozzá a saját konyhaasztalánál, ahol buggyos tréningnadrágban és atlétatrikóban látták, a lánya szája körül meg barnán virított a Coco Pops.