HAZATÉRŐK

1. kötet

S. BARDET

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1942. LISSZABON

1. A veszélyes szívesség

Ritkán fordult elő vele, hogy alsóneműben kelljen kimásznia egy nő hálószobájából, menet közben felráncigálnia a ruháit és nyakában a lába menekülnie. Ramiro Sousa, gondolta magában, igazán felnőhetnél végre! Csakhogy ez nem az a perc volt, amelyik efféle mérlegelésekre vagy erkölcsi szónoklatokra megfelelt volna, futnia kellett, nehogy lebukjon. Ügyetlenül rúgkapálva bújt bele a nadrágjába, mielőtt az első emeleti teraszról leugrott. Kezében a cipőjével, az ingével és a zakóval akkor sem lett volna könnyű dolga, ha történetesen ezeket nem kell sürgősen magára öltenie. Az inget néhány ügyefogyott és elhibázott kísérlet után azért mégis sikerült, jóllehet begombolni esély se kínálkozott, ezután pedig a zakó következett. Lélekszakadva loholt keresztül a vastag, szőnyegeket idéző gyepen. Arra sem maradt ideje, hogy legalább a szépen gondozott magánpark fáinak takarásában maradjon, mert a ház sarka mögül kutyák ádáz csaholását fújta feléje a nyári szellő. Óvatoskodás helyett tehát a lehető leggyorsabban célba vette a kerítést, se a ruházata, se egyéb szempont nem nyomott többé a latban. Még egyszer a háta mögé lesett. Akkor már a lejtő

alján járt, a kerítés elérthető távolságba került. A két feldühödött állat sokkal jobb kondícióban volt nála, rémisztő gyorsasággal dolgozták le a kezdeti hátrányukat. Vadul vicsorítva vágtattak utána, kétség sem férhetett hozzá, hogy a képzeletbeli versenyt meg akarják nyerni.

Az utolsó energiáit bevetve a legrövidebb úton iszkolt a kerítésig. Kifogyva a levegőből, zakatoló szívvel és tagadhatatlan rémülettel jó messziről elrugaszkodott, hogy felugorjon a kovácsoltvas ívek egyikére. Éppen időben, mert a két eb beérte és az egyik habozás nélkül a bokája után kapott. A fogai szerencsére lecsúsztak a lábáról és bár biztosra vette, hogy a metszőfogak belevájtak a húsába, nem sikerült kedve szerintit harapnia belőle. Századmásodperceken múlhatott, hogy ennyivel megúszta, komoly sérülés helyett az állat a nadrágjából tépett ki egy darabot. Ezt az anyag szakadó hangja elárulta. Vissza se nézve kapaszkodott fel a kerítés tetejére és örült, hogy az életéért való vágta után maradt annyi ereje, hogy átlóduljon felette, majd a kutyák hisztérikus ugatása elől az utcai oldalon landoljon. Mindkét irányba körülnézett, mialatt a lábát zokni nélkül préselte bele a cipőjébe, hogy a kavicson elsétáljon. Mire egy saroknyi utat megtett és megpillantotta a félreállított automobilját, már úgy ahogy rendbe szedte magát. Az ingét, ha hevenyészve is, begombolta, takarásként ráhúzta a zakót és az ujjaival belefésült a hajába.

Különösebb feltűnés nélkül érte el a járművet, hogy a bőrülésbe huppanjon. Továbbra is úgy kalimpált a szíve, alig kapott levegőt. Ennek ellenére muszáj volt vigyorognia, amiből átmenet nélkül önfeledt hahota kerekedett. Elképedve gondolt vissza a mámoros éjszaka dicstelen fináléjára. A fékezhetetlen jókedvét legfeljebb a megkönnyebbülés indokolta, elvégre is úgy menekült ki Simão Perreira birtokáról, hogy a házőrzői nem tépték szét gyilkos dühükben. Mielőtt a motor feldübörgött, a tükörből egy utolsó pillantást vetett a háta mögé, aztán mintha mi se történt volna, elindult vissza a városba.

Mivel a Lisszabonba vezető parti utat választotta, gyönyörű tájon haladt. A júliusi nyár kék égbolttal és a napsütéstől ezüstös tengerrel kényeztette. Mint általában, a Tejo mentén most is lengedezett a szél. A nyitott kocsinak hála újra meg újra végigsimította a nyakát, ami annál is inkább jólesett, mivel a perzselő napsugarak jóformán égették. Imádta ezt az időt, a vakító fényeket, rikoltozó sirályokat, miközben széles köröket írnak le a levegőben, a hullámok morajlását, no meg a zöld pálmák susogását. De a homokos strandok ugyanúgy csábították. Ezen az úton számos helyen le lehetett jutni a vízhez, az aranyló parton elheverni és ahányszor az ember túlhevült a napon, annyiszor vethette magát a hűvös kékségbe. Kényelmes tempóban autózott, hogy kénye-kedve szerint belevesszen a látványba. Rá is fért egy ilyen pokoli reggel után! Pár kilométerrel odébb

feltűnt az első erőd romja, hogy jelezze, máris Lisszabon közelébe ért.

Fennakadás nélkül jutott el a központig, megkerülte a Praça dos Restauradorest, hogy onnan ráforduljon az Avenida da Liberdade-ra. A város legcsodálatosabb sugárútjára merőlegesen szaladt az a keskeny, amúgy figyelemre se méltó utca, amelyben a Hotel Britannia megbújt. Talán nem volt a legimpozánsabb szálloda, akadtak drágábbak és magamutogatóbbak is, neki mégis megfelelt. Főként a környezete miatt, végtére is mi lehetne szebb a macskaköves utcáknál, a várdomb közelségénél vagy éppen a sugárút dús zöldjénél. Másrészt, tetszett neki a szállodára jellemző art deco, a márvány lépcsőház, a fapadlók eredetisége. A szobákat ízlésesen rendezték be, széles ágyakkal, puha anyagokkal, Ram elképzelni se tudta volna, hogy ez a közeg ne varázsoljon el mindenkit. Nem beszélve arról, hogy a borsos árakért cserébe mindent meg lehetett kapni, a legelképesztőbb kényeztetést, kulináris ritkaságokat és a személyzet mindent felülíró diszkrécióját.

Feltehetően ez utóbbinak köszönhette, hogy megtépázott megjelenése dacára gond nélkül feljutott a szobájába. A hátsó lépcsőház kiváló szolgálatot tett és még a sérült bokája miatt kihívott orvos se engedett meg magának egyetlen megjegyzést sem a kutyakarmolás láttán. A kezelés előtt lezuhanyozott és kifogástalan állapotba hozta magát, remélte, hogy így kevésbé szúr szemet, mivel töltötte a múlt éjszakát. Az orvos távoztával a reggelit is a szobájába kérte, utána leginkább egy pihentető alvásra volt szüksége. A csábító kilátást háttérbe szorította a berregő telefon, ezért kénytelen-kelletlen a tányérja mellé állította a kávéját és csak úgy ültében nyújtózkodott a kagyló után.

– Senhor Sousa, nemzetközi hívása van Colombóból. Felkapcsolhatom?

Mivel arrafelé egyetlen ember tudta, melyik szállodában szállt meg, magabiztosan rávágta, hogy:

– Igen, adja a vonalat, kérem.

Néhány kattogást követően ismerős hang búgott a fülébe. Sokan állították, hogy Benedito Sousa pályát tévesztett, elvégre is operai adottságok rejlettek a torkában. A tehetsége mégis odaveszett, amikor a színpad helyett a politikát választotta. – Ram, öcsikém, csakhogy ott érlek! Már kerestelek, megkaptad az üzenetemet?

– Megkaptam, Dito, de mielőtt felhívtalak volna, utánajártam ennek-annak.

– Mesélj! Ezek szerint Perreira megint Lisszabonban rontja a levegőt?

Ram keresztbe tette hosszú lábait, elnyúló beszélgetésre kellett felkészülnie, ha Benedito mindenre kíváncsi. – Hadd kezdjem azzal, milyen hamis képet festettél róla, amikor ideküldtél.

– Ezt hogy érted?

– Perreira nem üzletelni jár ide, hanem jóformán letelepedett. Estorilban olyan villája van, hogy mind a tíz ujjadat megnyalnád utána… és biztosíthatlak, nem tegnap vásárolta.

– Ez érdekes!

– Nagyon érdekes! Felveti a pénz, úszik benne, hogy úgy mondjam.

– Ez számomra is meglepetés, Ram, sejtelmünk se volt.

– Ugyan!

– De, de, hidd csak el! Persze amint gyanút fogtunk, hogy elsikkasztja az áru egy részét, az is

egyértelmű lett, hogy nem ingyen csinálja, ámde hogy ennyire jól fialjon neki!

– Milliomos lett belőle, nekem elhiheted!

Ram nem akarta azzal húzni az időt, hogy töviről-hegyire elmesélje, mit látott a Perreira villában, végtére is Benedito a világ másik feléről hívta és nem azért, hogy luxuscikkekről diskuráljanak. A lényeg nem is ez volt, inkább csak azt bizonyította, hogy a colombói informátoroknak beigazolódik a gyanúja és Simão Perreira a háború közepén állami pénzen tollasodik, méghozzá botrányos mértékben és gyorsasággal. Ram jól emlékezett arra a napra, amikor Benedito segítségét kérte, hogy a háború zűrzavarában is próbálja meg eljuttatni őt Portugáliába. Üzleti ügyek szólították és bár körös-körül lángolt a világ, kénytelen volt személyesen eljárni, mielőtt a családi ültetvény csődbe megy. Még akkor is, ha ez nem várt nehézségekbe ütközött. Benedito magas pozícióban ülve olyan csatornákhoz is hozzáfért, amelyekhez civilként ő nem, ezért cserébe nem tekintette túlzott árnak, hogy nyomozzon egy keveset. Benedito ellátta információval és mindössze arra kérte, bizonyosodjon meg, hogyan vész el Perreira kezei között a rábízott termény egy része.

Ram néhanapján úgy érezte, nem veszi ki eléggé a részét a háborús erőfeszítésből. Ezen az érzésen alig enyhített, hogy a Quinta de Sousán évek óta a haditermelés igényei szerint vetettek haszonnövényeket, amelyek képesek etetni az éhes szájakat, legyenek azok a közelben vagy a birodalom bármely szegletében. Ez volt az ő hozzájárulása, ha már egyszer nem fűlik a foga a harchoz. Valószínűleg részben ezért dühítette fel, amikor Benedito elmesélte, Perreira ahelyett, hogy állami hivatalnokként a kínkeservvel megtermelt és begyűjtött készleteket eljuttatta volna Nagy-Britanniába, egy részét a saját zsebére értékesítette. Nem is csoda, hogy tetemes vagyont harácsolt össze, miközben az anyaország jó ideje fejadagokon élt és túlélt, az élelmiszer meg soha nem látott kinccsé vált. Emiatt hónapok óta szemmel tartotta Perreirát, figyelemmel kísérte az utazgatásait, megleste a társasági eseményeken és igyekezett kiszimatolni, kikkel veszi körül magát. Ebben a folyamatban az egyik utolsó lépést jelentette, hogy megkörnyékezte a feleségét. Amellett, hogy a nőből értékes információkat szedett ki, bejutva az estorili rezidenciára a saját szemével láthatta, milyen mérhetetlen gazdagságot halmozott fel egy Colombóban jelentéktelennek mutatkozó tisztviselő. Portugáliában Krőzusként dorbézolt, a legelegánsabb körökben mozgott és egészen másnak hazudta magát, mint aki valójában volt. Az ismeretség kedvéért Ram még egy ellenállhatatlan ajánlattal is előrukkolt, amire Perreira szégyentelen kapzsisággal csapott le.

– Azt hiszem, ennyivel már le tudjuk buktatni – hümmögött Benedito a telefonban.

– Én azt mondom, várj egy kicsit, Dito.

– Mégis mire?

– Ma éjszaka Senhora Perreira arra célzott, hogy a férje rövidesen Algarve-ba utazik. Amennyiben helyes a megérzésem, a Ceylonról legutóbb behajózott gabonán akar túladni.

– Algarve-ban?

– Miért is ne? Nemcsak a britek tudnak ott horgonyt vetni, hanem bárki, akinek megadják a legelhagyatottabb öböl koordinátáit.

– Igazad van, innen azonban ez már nem a te ügyed.

– Lekapcsolsz róla?

– Ügyes voltál, ámde mostantól veszélyessé válthat a dolog. Hagyd ezt rám, kérlek.

Amennyire Ramnak rosszul esett, hogy partvonalra állítják, annyira meg is értette Benedito érveit. Végül is ő egy műkedvelő kotnyeles volt, aki megengedhette magának azt a luxust, hogy mindenhova beszivárogjon, társasági modorban faggatózzon, sőt még a kiszemelt áldozat feleségét is táncba hívja. Ami azt illeti, ezt a részét nem is bánta olyan nagyon, noha a finálé jókora sebet ejtett a hiúságán. – Mit tervezel? – kérdezte a bátyjától belenyugodva a döntésbe.

– Vannak embereink Lisszabonban, akiket eddig nem vetettük be, mert Perreira bármelyiket felismerheti. Most jött el az ő idejük. Ugye, nincs benned neheztelés emiatt?

– Nincs, egyet azonban még megtehetek érted. Pár nap múlva lesz egy kiemelt esemény Cascaisban… bármibe fogadnék, hogy Perreira is megjelenik. Ha akarod, teszek egy kísérletet kideríteni, mikor várható ez az algarve-i akció.

– Rendben van, Ram, de ne kockáztass. Se a bőrödet, se a lebukást.

– Ne aggódj…

– Ja, és ne hagyd magad érzelmileg befűzni a nőtől – a rossz minőségű vonalban is hallani lehetett, hogy Benedito az ő kontójára mulat. – Az a szóbeszéd járja, hogy megbizsergeti és aztán be is hálózza a férfiakat.

– Én nem vagyok fogékony az ilyesmire – vágta rá Ram, mire Benedito még hangosabban nevetett rajta.

– Nem, hát majd éppen te nem!

A beszélgetés végeztével befejezte a reggelit. Mialatt a szobalányra várt, hogy kihordja a maradékot, kézbe vette a meghívót, amit két napja postáztak: Contessa Viola Balamo tisztelettel meghívja önt július 18-án este a Cascaisban levő Palazzo Romába, hogy a barátaival együtt ünnepelje az 50. születésnapját. Megjelenése külön öröm lenne.

A kifinomult ízléssel készült meghívót pörgetve azon merengett, mekkora vendégsereget vonultat majd fel a mesebeli szépséggel megáldott grófné. A fasizmus térhódítása elől emigrációba kényszerült olaszok az egyik legnépesebb közösséget alkották Lisszabonban és környékén, márpedig akárhogyan is csinálták, a többségüknek látszólag nem kellett fogához vernie a garast. Vagy időben kimenekítették a mozdítható vagyonukat Itáliából, vagy eleve nem ott halmozták fel. Portugáliában fejedelmi jólétben, az otthon megszokott csillogás közepette élték a mindennapjaikat. Ami Contessa Balamót illeti, ő még a sajátjai közül is kirítt a vagyonával. Azt beszélték, hogy a férjével 1939-ben érkezett a Tejo partjára, ám a férfit sokkal jobban megviselte a száműzetés és alig fél évvel később jobblétre szenderült. A Contessa kezdetben bizonyára lesújtott özvegyként viselkedett, már csak a látszat kedvéért is, ámbár Ram úgy értesült, hogy a megörökölt tekintélyes gazdagság, valamint az őt körüldongó fiatal férfiak társasága gyorsan megvigasztalta. Már ő maga is Lisszabonban tartózkodott, amikor kipattant a hír, hogy a szépséges Viola egy amerikai milliárdossal flörtöl, és igaz, ami igaz, az amerikai nélkül szinte sehol nem jelent meg többé. Ennyiből is arra a merész következtetésre jutott, hogy a Cascaisban rendezendő születésnapi estély odavonzza majd a Simão Perreira féle cápákat. Köztük Harry Lodge-ot, Pedro Fonsecát és Matthew Webert, akikkel ő a leggyakrabban látta a ceylonit összesúgni.

– Hamarosan kiderül – állt fel félretéve a meghívót és mielőtt lefeküdt volna, hogy aludjon egyet, elhúzta a sötétítőfüggönyt. Az odakint tomboló nyárból így idebent már semmi zavarót sem lehetett érzékelni.

Bartolomeu Couto felbukkanása olyan hatással volt Ramra, mintha a múlt lidércnyomása törte volna rá az ajtót. Legutoljára tizenötéves fejjel látta, amikor Benedito sikeres vizsgákkal a háta mögött elbúcsúzott a colombói fiúiskolától és az ünnepélyes alkalomra az egész család felvonult.

Abban az öt évben, amíg Couto és Benedito iskolatársak voltak, úgy összenőttek, mintha a Teremtő

ugyanazon kedvében ugyanarra a feladatra gyúrta volna őket. Holott kettejükben jóformán semmi közös nem akadt. Benedito kiemelkedő tanuló volt, a legjobb krikettjátékos a maga generációjában, tehetséges énekes és emellett minden túlzás nélkül lehengerlően jóképű. A Sousa klánban keveredő

megannyi vérvonal, angol, hindu és portugál, Beneditóban hozta létre a tökéletes külső és a kimagasló kvalitások ideális egyvelegét. Ram mindig is tisztában volt a saját vonzó megjelenésével, a nők kérés nélkül is elkényeztették, bár az iránta megmutatkozó csodálat mindössze addig tartott, amíg Benedito meg nem jelent a színen. És ami azt illeti, a sors is kesztyűs kézzel bánt vele, mivel ez a megdöbbentően előnyös összkép a kamaszkorból kilépve sem csorbult, sőt, felnőtt férfiként kiteljesedett. Ezzel szemben Coutóról neki legfeljebb annyi jutott eszébe, hogy a latin szépség hiányzik belőle, előreugró fogsorával meg azzal a természetellenes nevetésével lovakat idézett és olyan szőrös volt, hogy ha kevésbé fehérbőrű, bárki majomnak csúfolhatta volna. Beneditóval ellentétben szorgalom nem szorult belé, az iskolai években semmire se szánt elegendő időt.

Végigbukdácsolta a tanulmányait, egyetlen tudomány sem kötötte le, miközben perverz örömöt lelt abban, hogy utálatos diákcsínyeket ötöljön ki azok ellen, akik valamiért csípték a szemét.

Balszerencséjére ő is ezek közé tartozott. Noha nem derült ki, mivel vívta ki Couto ellenszenvét, az biztos, hogy a céltáblájára került és örökösen ki volt téve a gonoszkodó ugratásoknak. Később érettebb fejjel úgy képzelte, hogy a dolog mögött közönséges irigység állt, elvégre is Beneditóval jó testvérek voltak és ő sok fivéri figyelmet kapott, amiről Couto úgy vélhette, őt rövidíti meg. Így aztán számos sérelem érte, kisebb-nagyobb megaláztatások, amelyek mind alkalmasak voltak arra, hogy elbizonytalanodjon és tartani kezdjen a fivére legjobb cimborájától. Couto a legdurvább tréfát akkor sütötte el, amikor életében először randevúra hívott egy lányt. Emlékezetes délután maradt.

Cameliával hosszan sétálgattak a colombói tengerparton, beszélgettek, viccelődtek, feszélyezte őket, hogy először kerültek bizalmas hangulatba. Igaz, amennyire torokszorító volt, annyira izgalmas is.

Aztán egy szakaszon, ahol azt hitték, senki nem láthatja őket, összeölelkeztek és elcsattant az első

csók. Ram olyannyira beleszédült az élménybe, hogy észre sem vette, már nincsenek egyedül. Couto és a társa a semmiből kerültek elő. Lecsaptak rájuk, kinevették őket, gúnyolódtak, majd felbátorodva azon, ahogy ő régimódi lovagiassággal elállta az útjukat az iruló-piruló Camelia előtt, egyszer csak megragadták a lábait, illetve a hóna alatt és a vízhez rohanva behajították az óceánba. Prüszkölve próbált felegyenesedni, a parthoz verődő hullámok azonban rendre taszítottak egyet rajta és ettől úgy tántorgott közöttük, mint aki ivott. Ha pedig végre megállt a lábán, Couto vagy a barátja újra ellökte. Anélkül csináltak belőle bolondot és járatták le, hogy tulajdonképpen bántották volna. Éppen csak eltépték a ruháját, eláztatták és baleknak állították be Camelia előtt. Soha annyira nem érezte magát nevetségesnek, se előtte, se azóta.

– Ramiro Sousa! Milyen kicsi a világ!

A széles vigyor kíséretében elhangzó üdvözlés hallatán Ram összeszorította a száját. Alig akart hinni a szemének, hogy annyi év után ezt az alakot Lisszabon belvárosában látja viszont. A Rua Augusta simára koptatott macskakövein végigömlött az ereszkedő nap fényárja, hogy éppen Couto háta mögé lopakodjon, ő ennek ellenére felismerte benne a régi gazembert. Hogyan is lehetett volna eltéveszteni? Akkor sem, ha némileg előnyére változott, a frizurája tiszteletben tartotta a divatot, leborotválta magáról azt a rengeteg szőrt és a világos öltöny is szalonképesebbé tette.

Felnézett rá. Az asztalra fektetett kezében megpörgette a kiürült kávéscsészét és azon töprengett, miért veri a sors ezzel az alakkal. – Összetéveszt valakivel – hazudta halálos nyugalommal, ami váratlanul érte Coutót.

Egy negyed percig úgy bámult rá, mint aki nem tudja, mitévő legyen, majd lemondva az őt jellemző teatralitásról, egész civilizáltan kijelentette: – Nem hinném, Benedito küldött utánad – nem várva biztatásra a másik székre ereszkedett.

Az utca hemzsegett a gyalogosoktól és a kocsiktól, egymást méregetve ők mégis úgy ültek ott annál az asztalnál, mint akik harcba indulnak. Hogy az örökkévalóságig nyúló hallgatás végül megtörjön, Couto odaintett egy pincért és rendelt tőle két adag ginjinhát.

– Jó rég nem találkoztunk, igaz?

Ram felvont szemöldökkel, barátságtalan arccal lesett oda. – Nem elég rég. Egyetlen kellemes emléket sem őrzök rólad.

Coutót meglepte a nyers őszinteség, válaszolni is csak akkor válaszolt, amikor a meggylikőrt egy kéz odahelyezte eléjük. – Fiatal voltam, nem feltétlenül méltányos.

– Ez aztán a diplomatikus önmentés.

– Ugyan, Ramiro, csak azt ne mondd, hogy valaha komoly fejfájást okoztam neked… ennyi idő

után mire jó ez a haragoskodás?

– Nem vagyok haragos, mindössze csak nem kérek belőled. Se otthon, se itt.

– Hmm, Benedito nem mondta, hogy az öccse ennyire nem keresztényi… nem ismeri a megbocsátást.

Ram elégtétellel, gúnyosan mosolygott. – Ezek szerint mégis lenne miért bocsánatot kérned? Jó hallani – tudomást sem véve a másikról felemelte a reggeli újságot és belelapozott. Persze nem hitte, hogy ettől Couto elkullog, különösen nem, ha tényleg Benedito küldte, de azért jólesett éreztetnie vele, hogy átnéz rajta.

– Még akár bocsánatot is kérhetek egy-két otromba tréfáért – kezdte Couto kicsit sem megbánó tónusban. –, ez azonban mit sem változtat azon, hogy egymás segítségére kell lennünk.

– Kell? – ismételte Ram az újságja mögött.

– Perreira kapcsán. Én is a minisztériumban dolgozom, ahol Benedito, és ez mindannyiunk közös ügye.

– Az enyém ugyan nem! Dito megkért valamire, azt teljesítettem. A továbbiakban nem érint a dolog.

– Ha ez így is lenne, nincs rá okod, hogy az utolsó lépéseknél ne állj mellettünk.

– Hogyne lenne! Dito kifejezetten azt kérte, lépjek hátra, mert ettől kezdve kiképzett embereket vet be.

– Így is lesz! Ámde azok arra kaptak kiképzést, hogy lecsapjanak a bandára, nem arra, hogy Contessa Balamo estélyén bevessék magukat.

Ram megvonta a vállát. – Nem kell a prédikáció, én már nem vagyok benne.

– Legalább egy elfogadható indokot halljak!

– Például te magad.

Couto megsértődött, de hogy ezt valamelyest palástolja, felnevetett azzal az idegesítő

nyerítésével. – Ó, hát legyen, ha ennyire kicsinyesek vagyunk! Hány bocsánatkérés kellene neked?

– Egyre se tartok igényt, se felejteni, se megbocsátani nem szokásom – küldött Ram lekezelő

grimaszt felé, majd aprót hajítva az asztalra felállt. – Mindent elmondtam Ditónak, ami kiderült, ennyivel le is zártam – vetette oda indulat nélkül, mielőtt az újsággal a kezében elsétált.

Akármire is számított, abban tévedett, hogy Coutóval végzett. Annak a mindig hátulról próbálkozó alaknak nem jutott jobb az eszébe, minthogy riadóztassa Beneditót, úgyhogy este alig tért vissza a vacsorából, a szálloda portása a földszinti telefonfülkébe irányította. A vonalban természetesen Benedito volt, aki cseppet sem meglepő módon Couto pártját fogta, jóllehet ezt érdekes mellékzöngékkel tette. – Háború van, Ram, sajnos ez téged ugyanúgy érint, mint bárki mást.

És nem arra kérlek, hogy lövesd szét a fejedet a fronton…

– Arra nem is lennék hajlandó.

– Nem is látnálak szívesen kiterítve. Perreirát viszont kerül, amibe kerül, le kell állítanunk. Ez összefogás nélkül nem fog menni.

– Két napja még más nótát fújtál. Azt mondtad, átveszitek az ügyet és civileknek semmi keresnivalójuk a pályán.

– Jogos felvetés, elismerem. Csakhogy nem számítottunk arra, hogy az egyetlen emberünk, aki rajtad kívül utánajárhatott volna, mikor lesz az áruátvétel, egy ostoba kakaskodásban alulmarad –

Benedito a recsegő összeköttetés dacára hallhatóan felsóhajtott. – Ram, hidd el nekem, te vagy az egyetlen, aki most tehet valamit. Ne hagyd, hogy könyörögjek neked.

Nem igényelt különösebb fejtörőt, hogy tudja, ha Benedito gyorsan és biztos kézzel akar lecsapni a tolvaj Perreirára, nem vethet be mást rajta kívül. Neki nem is volt kifogása az ellen, hogy kisegítse, hiszen ezt korábban fel is ajánlotta, ellenben Coutóról hallani sem akart. – Jól van, nem bánom, de adj másik összekötőt. Coutót meg távolítsd el a közelemből.

– Rendben, mostantól keresd Inácio Azevedót. Mondhatom a címet?

Jegyzetelésre alkalmas papír és toll hiányában Ram megjegyezte az utcanevet és házszámot.

Amúgy is kínosan ügyeltek minden árulkodónak bizonyuló megnyilvánulásra, azaz amit csak lehet, bölcsebb volt fejben tárolni. A telefonban is azon az indo-portugál dialektuson beszéltek, ami kizárólag ceyloni nyelvjárás. Ha történetesen bárki lehallgatná vagy kihallgatná őket, ebből a kreol portugálból keveset értene meg. Mielőtt Lisszabonba utazott, leckéket vett Beneditótól, hogy mi mindenre kell odafigyelnie annak, aki kémkedésre adja a fejét. A tanácsok között előkelő helyen szerepelt, hogy semmit nem szabad leírnia, ami utána fegyverként szolgálhat mások kezében. Merő

naivitásból nem gondolta volna, hogy azoknak a beszélgetéseknek ekkora hasznát veszi, ahogyan azt sem feltételezte, hogy ezekben a háborús időkben Lisszabonban és környékén portugálból talál majd a legkevesebbet. Csak hát ha valahol, ebben az országban nagyüzemben folyt a kémkedés. Európa-szerte egyedül Svájc és az Ibériai-félsziget húzta ki magát a tényleges harcokból, ami azzal járt, hogy a különféle menekültek és egymás után szaglászó kémhálózatok paradicsomává váltak. 1937.

márciusában a Francisco Franco vezette nemzeti szélsőjobb már a Spanyol Polgárháborút követően írta alá az Ibériai Paktumot Portugáliával, amely António de Oliveira Salazar személyében hasonlóan jobboldali diktátort tudott hatalmon. Salazar keze nyomán javában zajlott az Új Állam kiépítése. A két ország közötti megállapodás a félsziget békéjének fenntartására irányult, közös fellépésre

bármely támadó hatalommal szemben és semleges területként szándékoztak kimaradni a közelgő

háború eseményeiből. Ez a taktika nagyszerűen bevált, ugyanakkor ettől kezdve egyre több hírszerzési tevékenység vándorolt Dél-nyugat Európába. Ahol nem mellesleg számtalan innen-onnan elszármazott arisztokrata és korábban politikai tevékenységet folytató híresség gyűlt össze, ők pedig akármilyen látszólagos tétlenségben is éldegéltek, jobb volt őket szemmel tartani.

Ennek a minden képzeletet felülmúló, bábeli sokszínűségnek nem is lehetett egyéb következménye, minthogy összetételében párját ritkító társaság verődött össze. Olaszok, görögök, lengyelek, magyarok, franciák, osztrákok és németek, talán nem is létezett nemzet a megszállt, fasiszta elnyomásban tartott Európában, amelyik így vagy úgy ne képviseltette volna magát. Azok, akik kénytelenek voltak hátat fordítani a szülőföldjüknek, ámde nem keltek át az óceánon Amerikába, hova máshova szaladhattak volna Svájcon kívül, mint a szélsőjobboldali beállítottságtól eltekintve is befogadó Ibériába. Persze adódott a választás Franco és Salazar diktatúrája között, de amennyire Spanyolország hátrányba került az éppen csak lezajlott polgárháború miatt, annyi előnyre tett szert Portugália azzal a földrajzi adottságával, hogy innen Amerika, Afrika és Dél-Amerika is elérhető maradt. Aki elég vaskos pénztárcával rendelkezett ahhoz, hogy ne pusztán Európa legdélnyugatibb sarkáig fussa az útiköltségből, az arra is vállalkozhatott, hogy repülőgépen vagy tengerjáró hajókon elhagyja a kontinenst és máshol próbáljon szerencsét. Lisszabon mindhárom szóba jöhető irányba tekintélyes forgalmat bonyolított és Salazarnak nem volt ellenvetése, hogy bárkit, aki megfizeti az árát, átengedjen az országán. Se az emberek, se az áruk áramlásának nem állt útjába, jóllehet azért az, aki rosszban sántikált vagy valakinek a terhére volt, nem ritkán holtan került elő valamelyik sikátorból, esetleg a Tejoból. Az életnek errefelé más értéket szabtak. Hogy aztán a pórul jártak kiknek köszönhették a vesztüket, az általában nem derült ki, igaz, egy olyan helyen, ahol a nácik és a Szövetségesek egyaránt kiépítették a maguk hálózatait, bárki bármiért felelős lehetett. Más szóval, ha bizarrul is hangzott, egyes történések agyonhallgatása közös érdeknek bizonyult.

Ha Ram valamit gyorsan megtanult erről az új Portugáliáról, hát az az, hogy senki nem az, akinek látszik. Amikor 1938-ban utoljára eltöltött egy kevéske időt Portóban és Lisszabonban, még más érzetet keltő világ vette körül, ámbár a rendszer az elkövetkezendő években sem változott sokat.

Salazar 1932. nyarán lett miniszterelnök, de már addig is az országos magaspolitika fajsúlyos szereplőjének számított. A kinevezését követően megtartotta magának a pénzügyi tárcát, emellé megszerezte a védelmit is, hogy a hatalmat nagyjából-egészében összefogja. A politikáját egyszerre jellemezte az antiliberális és antikommunista felfogás, emellett odaadó támogatója volt a katolikus egyháznak. Már 1933-ban megszületett az az új alkotmány, amely a parlament kiiktatásával belefogott az Új Állam felépítésébe. A rendszer számos vonásában mutatott hasonlóságot a Mussolini-féle Olaszországgal, de a Gestapót is mintaként értelmezte, amikor létrehozta a maga titkosrendőrségét, hogy általa nagy hatékonysággal vegye célba a rendszer ellenségeit. A harmincas évek Európájában, amelyet a távolról érkező Ram pezsgőnek és nyitottnak látott, furcsán hatott Salazar azon törekvése, hogy Portugáliát jóformán bezárja és a gyarmatbirodalmat bármi áron fenntartva az országot a nagyhatalmak között tartsa.

Egy nacionalista érzelmű diktátor esetében nem volt kérdéses, hogy a Spanyol Polgárháborúban a jobboldalt, azaz Francót támogatja. Csakhogy a világháború kitörésének idején már meg kellett fontolnia, hogy a tengelyhatalmak iránti szimpátiája elmehet-e addig a pontig, ahol a Szövetségesekkel, elsősorban Nagy-Britanniával szemben, megkockáztatja a teljes szakítást.

Amennyiben Portugália meg akarta tartani a gyarmatait, ezt nemigen engedhette meg magának, különösen akkor nem, amikor a Távol-Keleten a háború már több portugál érdekeltséget is veszélyeztetett. Ez ellen Salazar az ország semlegességével igyekezett harcolni, ami Makaó kapcsán okos taktikának bizonyult, hiszen az anyaország státuszát tisztelve a japánok nem foglalták el.

Portugál Timor már nem járt ilyen jól. Az év elején az Indonéziában megbújó gyarmat célkeresztbe

került és ettől a háború is közelebb sodródott az országhoz. A terület az előző év decemberében lett hadi cselekmények helyszíne, amikoris japán offenzívára számítva ausztrál és holland csapatok szállták meg. Noha az offenzíva akkor elmaradt, 1942. februárjában az ellenség mégis megjelent és Timor portugál része az összefüggő japán övezetbe olvadt. A csapdába esett ausztrálok és hollandok a helyi lakosságtól megtámogatva gerillaharcba kezdtek, a lassan és bizonytalanul szivárgó hírek alapján azonban egyelőre úgy tűnt, eredménytelenül dacolnak.

A Salazar diktatúra kellemetlen velejáróit Ram mindenesetre a saját bőrén is érzékelte. Nem tetszett neki, hogy a titkosrendőrség őt is megfigyeli, kijelölt szállodákon kívül máshol nem vehet ki szobát, rendszeresen átkutatják a holmiját, a hajnalba nyúló dorbézolásokat követően pedig nem téblábolhat kedvére a városban. Többször berendelték a rendőrségre és számonkérték rajta az elnyúló tartózkodását, de akkor is elővették, amikor Minho megyében egy távoli rokona meghalt és ő

odautazott. Röviden szólva, nem volt könnyű az élet és amilyen gondtalannak mindez a vakító napfényben látszott, valójában annyira álságos szabadság volt. A PVDE mindenkin rajta tartotta a szemét. Ram bennfentesektől úgy értesült, hogy a szervezeten belül két részleg működött, az egyik a társadalmi és politikai indíttatású bajokat és bajkeverőket próbálta meg felderíteni, illetve a gondokat idejében elfojtani, míg a nemzetközi részleg elsősorban a bevándorlókkal, külföldiekkel és a nemzetközi hírszerzéssel bajlódott. Ő a maga részéről ezt eleve reménytelen kötélhúzásnak tartotta egy olyan országban, ahol az összes érkező potenciális hírszerző és a rafinált módon működtetett kémhálózatok munkájához a lépten-nyomon szervezett társasági események biztosították az álcát. Még csak közéjük sem kellett tartoznia ahhoz, hogy pár hónap alatt ösztönösen ráérezzen, ki miben sántikál. Az is előfordult vele, hogy baljós megérzések miatt távozott egy estélyről, ahol az este folyamán tényleges rendőri razziára került sor. Ennek ellenére biztosra vette, hogy a PVDE számos spiont szándékosan hagy futni. Hagyja, hogy az ellentétes oldalak képviselői frakkban és hamis mosolyokkal végezzék a munkájukat, hiszen nem állt érdekében Portugáliát azzal belekeverni a háborúba, hogy valamelyik oldal részrehajlással vádolja. Ez is a játék részét képezte.

Akárcsak az, hogy ebből a semlegességből az ország gazdaságilag is profitált. A Simão Perreira félék elképesztő üzleteket bonyolítottak, ennek hasznából pedig sokan részesültek. Aztán ott volt az a szóbeszéd, hogy a nácik által megszállt területekről begyűjtött arany jó része Svájc mellett éppen Portugália felé találta meg az útját. Ram számára ez akkor is logikus fejleményként csengett, ha felháborodott tagadás kísért minden ez irányú célzást. Jól informált emberektől hallotta, hogy a portugál semlegesség igen kényelmes takarást biztosít a volfrám kereskedelméhez. A volfrámot ötvözetekben használták, mivel nagy szilárdságot ad. Általában nikkellel, vassal és kobalttal összedolgozva alapanyagul szolgált kézifegyverekbe szánt töltényekhez, továbbá felhasználták ágyúlövegekhez, gránátokhoz és rakétákhoz is. Márpedig az ország mindkét féllel javában kereskedett, ugyanígy jókora forgalmat bonyolítottak a kikötők, ahol a szembenálló felek egyaránt horgonyt vetettek. Mindent összevetve Portugália ezerarcú és csak a felszínen bohém és élhető, a háború borzalmaitól viszont nem sújtott zuga lett Európának. Eközben a mélyben irtózatos erők feszültek egymásnak, amelyek nem riadtak vissza se politikai manőverektől, kapzsiságtól, se gyilkosságtól. Ez másfajta küzdelem volt kijelölt csatatér nélkül ugyan, de végzetes kihívásokkal.

– Senhor Sousa – már a szálloda halljában elébe lépett és meghajolt a szállodafiú. Halkan beszélt, azzal a végtelen diszkrécióval, amit egyébként az ember méltán elvárhat egy olyan városban, ami békés sziget a háború zűrzavarában és ahol egy szállodai alkalmazott számára mindennapos történet, hogy arcpirítóan kényes ügyekben intézkedjen. – Egy hölgy várja az egyik kisétkezőnkben.

Megengedi, hogy odakísérjem?

– Megköszönném.

Ram egyszer már igénybe vette a szálloda némi hízelgéssel kisétkezőnek nevezett helyiségét, ami nem volt egyéb, mint mulatókra jellemző szeparé. Leszámítva azt a lényeges különbséget, hogy falak védték a kíváncsiskodóktól. A Hotel Britannia mindenre felkészülten, félemelettel az utcaszint alatt alakított ki három ilyen szobát, amit jóformán megközelíteni is csak a beavatottak közelíthettek meg és aki oda bejutott, úgy is vehette, hogy elnyelte a föld. Senkinek nem szúrhatott szemet, mit művel a zárt ajtók mögött.

Nem kellett csalódnia, mert a kisétkezőben Sonia Perreira várakozott. Amint a szállodafiú betette mögötte az ajtót, felemelkedett a vastagon kárpitozott és vörös brokáttal bevont kerevetről, hogy magakellető csípőriszálással odasétáljon hozzá. Ram elfordította a kulcsot a zárban, mialatt le sem vette a tekintetét a kígyótestű démonról. Sonia nem őt fogadta első szeretőként az ágyába, elvégre is minden tekintetben gátlástalan, magamutogató, szenvedélyes asszony volt, aki éhezte a figyelmet.

És ő ugyan semmivel sem ismerte behatóbban, mint bárki mást, akivel futó kalandba bonyolódott, ennek dacára nagy tétben fogadott volna, hogy ezt a nőt a férfiak csillapíthatatlan vágya tartja életben. Az, ahogy ránéznek és vademberként vetik magukat az örvénybe, amit ő szánt-szándékkal kavar körülöttük. Tapasztalt szerető volt, érzéki és fantáziával megáldott, pontosan emiatt cseppet sem illett a férjéhez. Már az első pillanattól érzékelte, hogy Simão Perreira azon emberek táborába tartozik, akik metsző logikával próbálják legyűrni a világot. A józansága mindent felülírt, nem volt szava, amit előre ne mérlegelt volna, arckifejezése, amit ne gyakorolt volna be. Igaz, ezt senki nem is vethette a szemére, hiszen ha valaki ennyire veszélyesen és nagyban játszik, legyen előrelátó a vékony jégen. Viszont az oldalán álló nő nem osztozott a hidegvérűségében, ezért nehéz volt elképzelni, vajon a vagyon nyújtotta luxuson felül Perreira mit képes nyújtani a feleségének.

– Óriási kockázat volt idejönnöd – nyögte Ram, amint Sonia hagyta szóhoz jutni. A csókjai egyetlen pillanatig sem leplezték, milyen céllal érkezett. – Nem akarom, hogy bajod essen.

– Sose félts engem, tudok Simãoval bánni. És bár neki fogalma sincs róla, a sok kis simlije vagy az, éppen merre jár, nem titok előttem.

– És merre jár? Remélem, jó messze innen – hajtotta fel Ram a lenge szoknyát, ahogy Sonia odadörgölődzött hozzá.

– Ó, igen, Spanyolország elég messze van neked?

Ram felajzva a nyakába csókolt. – Hmm, éppenséggel megfelel.

Ahogyan az asszonynak is megfelelt, mert sokkal beszédesebb lett, mint a korábbi alkalommal volt. Szeretkezés közben elejtett ezt-azt, gúnyolódott egy sort Perreirán meg a barátain, hogy mennyire nem képesek felmérni, mi az, ami nem kerüli el egy nő figyelmét. Ram pedig ahelyett, hogy belefojtotta volna a szót, érdektelenséget színlelve játszott vele, mígnem minden erejükből kifogytak.

Sonia már korábban behozatott egy üveg pezsgőt és valami édességet, úgyhogy amíg ő kiügyeskedte a dugót a palackból, éhesen beleharapott az egyik habos szeletbe. Utána kéjes lassúsággal nyalta le az ujjait, mire ő úgy tett, mintha a nemes itallal meg akarná locsolni a meztelen testét. Soniának nagyon tetszett a játék, feltérdelt és olyan hévvel csókolta szájon, ami forró ígéretet jelentett a folytatásra nézve.

– Mi lenne, ha kivennék magunknak egy lakást valahol Alfamában? – vetette fel Ram pár korty után újra a felkínált combokat simogatva. – Kevésbé lenne feltűnő, ha ott elbújunk, emellett a sikátorokban bármikor el lehet tűnni szem elől.

– Nem szeretem Alfamát – kényeskedett Sonia. – Sötét, dohos…

– ….és nagyon buja, fofinha!

Sonia felkacagott. – Hát, nem bánom, csak siess, Ramiro, nem bírom sokáig nélküled.

– Hízelegsz nekem?

– Hízelegnem kellene… ahhoz, hogy az enyém legyél? – Sonia máris Ramra fonódott, bizalmas ölelésben telepedett az ölébe.

– Nem lesz rá szükség, szépségem, de akkor miért is kell sietnem?

– Simão rövidesen elutazik pár napra, azt az időt már jó lenne ott tölteni.

– Pár napra? – csettintett Ram a nyelvével. – És Spanyolország kellően távol van ahhoz, hogy ne jöjjön rá, ha te napokig nem alszol otthon?

– Lagos is kellően távol van, én meg majd kitalálok valami hihető magyarázatot.

Ram ingerkedve csókokat hintett az állára. – Csak a napot mondd meg és megvetve vár rád az ágyam.

– 26-án öt óra megfelel, senhor?

– Hajnalban vagy délután?

Sonia felkacagott. – Hajnalban és délután. Hogy közte mit csinálok veled, azt egyelőre nem árulom el.

A hosszúra nyúlt légyottot követően Ramnak első dolga volt találkozni Inácio Azevedóval. Sok mindenre számított, hogy milyen figura lehet, arra azonban egy pillanatig sem, hogy álcaként megszállott kártyás szerepét ölti magára. Megjelenésre nem volt feltűnő alkat, középkorú, kissé ellustult, szemüveges és kopaszodott, könyökvédővel a karján és csiptetős szemüveggel az orrán könnyedén beillett volna bármelyik hivatalba. Ezek után meglepve tapasztalta, hogy a kaszinókban a legszebb nők zsongják körül, ölelgetik, törleszkednek hozzá. Még hogy a pénznek nincs szaga! Akkor meg mi a csuda vonzaná ezeket a szépségeket éppen egy ilyen figurához? Azevedo Makaóról származó portugál volt, így nem csoda, hogy a kártyában jóformán nem akadt, aki kifogjon rajta.

Ram fogadást mert volna kötni, hogy a legtöbb áldozatát a blöfföket kísérő halálosan komoly ábrázata vitte lépre. Elképesztő pszichológiával tartotta és emelte a téteket, ha pedig csalt, senkinek esélyt sem adott, hogy rájöjjön. Emellett az éjszakában járva-kelve az összes értesülést lefülelte, a pletykákat meghallotta és sas szeme minden gyanús mozgásra felfigyelt.

– Perreirát is szemmel tartottam egy időben – mesélte Ramnak az egyik bár Tejora néző teraszán, hanyagul nekidőlve az ottfelejtett asztalnak. Éjszaka volt, a folyó túlpartjáról imbolygó fények vetültek a vízre, az esti szellő pedig valahonnan a messziből halszagot fújt feléjük. Aznap estére Azevedo kikártyázta magát és szembetűnő elégedettséggel fogyasztotta az italát. – Mostanában sürgős ügyei lehetnek, mert hetek óta egyetlen törzshelyén se bukkant fel – visszafogott hangerővel beszélt, most mégis elhallgatott, amíg a terasz mellett elsétált egy fiatal pár. – És mondanom se kell, a felesége is megérne egy mesét.

– Az biztos!

– Benedito célzott rá, hogyan férkőzött a közelébe – Azevedo éppen csak a szeme sarkából villantott egy pillantást Ramra, majd újra éberen körbepásztázott, nehogy kihallgassa őket valaki. –

Nem mondom, ügyes taktika, ugyanakkor hazárdjáték. Jobb lesz vigyáznia magára, senhor.

– Ezt hogy érti?

– Az emberünk megszállottja a nejének és bár nem bírja tartani vele a lépést… érti, ugye?... az sincs ínyére, hogy az asszonyka túl gyakran biggyeszt szarvakat a homlokára. Tavaly összefeküdt egy fickóval, akit jól ismertem a baccarat mellől. Aztán egy nap megjelent bezúzott fejjel, hablatyolt valamit egy érthetetlen balesetről, két napra rá meg a hullája itt úszott lefelé a Tejon.

– Perreira?

Azevedo biccentett. – Senki nem győz meg az ellenkezőjéről, ámbár ebben az országban soha egyetlen ügyet sem tárnak fel megnyugtatóan.

– Különösen nem, ha ennyire kínos!

– Úgy van! Mindenesetre jobb, ha tudja, hogy a féltékeny embernek mindig ott van a szeme a nején, ezért legalább annyiszor nézzen hátra, mint előre.

– Köszönöm a figyelmeztetést.

Újabb fejmozdulat, majd Azevedo beleszippantott a méretes szivarba. – Na, és mit tudott meg?

– 26, Lagos.

– E hónap?

– Igen.

– Lagos? – hümmögött Azevedo. – Pompás hely a nyomorult szikláival. Bárhol elbújhatnak. A pokolba!

– Ne feledje, hogy ezúttal Perreira jókora rakományt tett félre. Hely kell a rakodásához.

– Az igaz, ám nagy kérdés, vajon egyszerre akarja-e kiárusítani.

– Miért is ne? Ha jó vevőt talál, egy füst alatt lerendezi az egészet.

– Igaza lehet. Ehhez nagyobb hajó kell, ami persze feltűnőbb. Miből gondolja, hogy ilyen sürgős neki a dolog?

Ram megvakarta a halántékát. – A nő tett egy kósza megjegyzést, hogy a hónap végén hosszabb időre átugranak az Azori-szigetekre. Nincsenek esetleg kapcsolatai a kikötőkben? Ugyanis arról beszélt, hogy tengeri kirándulást tesznek. Le lehetne ellenőrizni, kifut-e valahonnan a hajójával.

– Néhány napba beletelik, de megpróbálhatom. No, és holnap elmegy a Contessa estélyére?

– Igen, mindenképpen.

– Jól van, nem találgatok, alkalmas lesz-e, de ha tudom, megkeresem magát. A nővel viszont vigyázzon, úgy hírlik, mindketten ott lesznek. Ne adjon okot féltékenységre, mielőtt hurkot vetnénk az ipse nyakába.

– Rendben. Jó fiú leszek, Sonia Perreira magaviselete azonban kívül esik a hatáskörömön.

Az ugratás hallatán Azevedo először csak felvonta a szemöldökét, utána meg széles vigyorral felnevetett. – Ó, már értem, a nő meg van veszve magáért, igaz?

– Másként fogalmaznék… nem lesz egyszerű elfogadnia, hogy mostantól „Adeus, senhora”.

A vidám nevetés csak nem akart csitulni. Azevedo a fejét ingatva mulatott Ram kényszeredett grimaszán. – Sejtelmem sincs, milyen érzés lehet, de bizonyára nagyon…. felkavaró – gúnyolódott vidáman, mielőtt a szivarral a szájában elsétált.

Ram időben elkészült. A meghívón az állt, hogy a Contessa hat órától várja a vendégeket. Ebben a már-már afrikai melegben mégsem tűnt valószínűnek, hogy a többség napnyugtánál előbb felbukkan Cascaisban. Ugyanis tombolt a nyár. A nőket ez érthetően kevésbé zavarta, amikor magukra öltötték a lenge toaletteket, hiszen azok szabadon hagyták a vállaikat meg a hátukat. Ámde a férfiak számára kötelező szmokinghoz keményített ing, csokornyakkendő, mellény és zárt cipő dukált, ezeket viselve bárkinek feltűnt volna tíz fok különbség. Ram a maga részéről igencsak meglepődött az időjáráson, mert bár átélt már meleg nyarakat Lisszabonban, ez valahogy még a megszokottnál is forróbb volt.

Ami feltehetően őt is jobban megviselte volna, ha nem Ceylonon nő fel és amúgy nincs edződve az efféle próbatételekhez. Vele ellentétben az európaiakat kifejezetten meggyötörte a klíma, előző este egy lengyel hölgy rosszul is lett a mulatóban.

Fél nyolc is elmúlt, mire lesétált a szobájából, hogy leadja a kulcsát. – Az automobilját kihozattam a garázsból, a bejáratnál várja, Senhor Sousa – tájékoztatta a recepciós készségesen.

– Nagyszerű.

– Por favor, senhor, egy távirat érkezett az ön számára.

A falba épített fakkok egyikéből aprócska papír került elő, amit a férfi eléje fektetett a márványra.

Neki elegendő volt a feladóra tekintenie, máris hevesebben kalapált a szíve. – Mikor kaptam?

– Egy órája sincs. Nem küldtem fel, mert jelezte, hogy ez idő tájt lejön, de addig pihenni óhajt.

– Nagyon köszönöm.

Ram ellépett a recepciótól, hogy átadja a helyét egy idősebb házaspárnak. Türelmetlenül feltépte a leragasztott hajtást. – 18-án érkezem Nolával. Cím: Hotel Belleneuve, Chiado. CR – alig akart hinni a szemének, ezért még egyszer átfutotta az üzenetet. A családi birtokon, Fácánoson, megtartott esküvő óta nem látta a Ralstonokat. A szertartást követően még egy darabig velük időzött, ám azóta kizárólag levélben nyílt mód tartani a kapcsolatot. Legalábbis a háború kitöréséig. Utána, ha nehézkessé is vált a dolog, London bombázásáig mégiscsak elvergődtek valahogy a levelei Skóciába, a válaszok pedig vissza. Ugyanakkor Nagy-Britannia tevőleges hadbalépése elzárta a csatornákat, azóta mindössze pár levél jutott el Colombóba, azok is Margarettől. Így aztán Cascais felé haladva azon álmélkodott, mit kereshet Casper Ralston a világégés közepén Lisszabonban, ráadásul feleségestül. Esetleg belépett volna a kémelhárításhoz és brit részről őt is ebbe a fortyogó üstbe készülnek belehajítani? Ez azonban annyira groteszkül hangzott, hogy már a megfogantatása pillanatában kinevette az ötletet. Ahogyan az is felkeltette a kíváncsiságát, hogy a megszakadt kapcsolat fényében Casper honnan tudhatta meg, hogy ő itt van és melyik szállodában? Egy biztos, az öröm mellé, hogy viszontláthatja a legjobb barátait, jó néhány kérdés is felsorakozott, ami máris fúrni kezdte az oldalát.

Az évnek ebben a szakában kilenc óra előtt nem ment le a nap, úgyhogy nyolc után neki még bőven az orrára kellett biggyesztenie a sötét szemüvegét, hogy ne vakítsa el az erős napfény. A tetejébe nyugat felé hajtott a csigalassúsággal ereszkedő, egyre narancsosabb napkoronggal szemben. Ám akármennyire is virult körülötte a nyár, meg sem látta a terebélyes pálmafákat, a gazdagon virágzó leandereket. Gondolatban Skóciában kószált, méghozzá 1937. telén, abban az iszonyatos fagyban és hidegben, aminél pokolibbat soha nem élt át. Ma is jó érzéssel töltötte el, hogy Caspert mennyire boldoggá tette, amiért Jarvis Patterson meg ő akadályt vagy távolságot nem ismerve elzarándokoltak Fácánosra az esküvője kedvéért. A meghökkenése nem is volt alaptalan, hiszen pár hónappal korábban úgy búcsúztak el Colombóban, hogy talán újabb évek telnek el a viszontlátásig. Az egyre sűrűsödő politikai feszültségek árnyékában ez látszott a legvalószínűbbnek.

Mindenfelé azt rebesgették, hogy előbb-utóbb háború lesz, amelynek előjelei Európában és Ázsiában is megmutatkoztak. Emellett ő jól tudta, hogy Casper záros határidőn belül átveszi a családi birtokot és ha belekezd annak talpra állításába, jó ideig egyetlen utazás se jöhet szóba. Olyan meg aztán végképp nem, ami hónapokig távol tartaná az otthonától.

A nehéz szívvel megélt búcsú után Jarvis Patterson hívta fel, hogy megossza Casper tékozló és önsorsrontó testvérének a halálhírét. – Mondd még egyszer, hogy elhiggyem – makogta a telefonba, mire Jarvis elismételte, amit tudott.

– Pekingben halt meg, a részleteket titkosították. Casper azt mesélte, te is ott voltál, amikor Ceylonon utoljára látta.

– Így van, de az már nem ugyanaz az Alden Ralston volt. A halál pecsétje odaégett a homlokára –

emlékezett vissza Ram, miközben a fordulat leforrázta. – A báróságra ráunt és a felsüléseit a totális lezülléssel próbálta feledni. Miután hiába kísérelte meg azt az ügyefogyott orvtámadást Casper ellen, besétált a brit toborzó irodába és felcsapott katonának.

– A jelek szerint ezzel egyidőben minden apai örökségéről lemondott.

– Micsoda? Először ölne érte, utána meg lemond róla? Ennek nincs értelme.

– Én sem értem. Habár a halálával az ügy jelentőségét veszítette, hiszen így is, úgy is Casper örökölt volna.

Ramot egyik meglepetés érte a másik után, noha nem akarta Jarvis idejét húzni a hitetlenkedésével. – És most mihez kezd a mi újdonsült bárónk?

– Visszamegy Fácánosra, hátha sikerül még megmentenie valamit – Jarvis megköszörülte a torkát.

– Ram, tulajdonképpen egy szívességre kérnélek.

– Mondd.

– Nézd, mi vagyunk a legjobb barátai és az a szerencsétlen helyzet állt elő, hogy úgy készül megnősülni, hogy a tiszteletesen kívül teremtett lélek sem áll majd ott vele az oltárnál. Családja nincs, Margaret is egyedül van… szóval, szeretném meglepni őket azzal, hogy legalább mi ketten elmegyünk a szertartásra.

Mindamellett, hogy Jarvis javaslata értékelendő volt egy lojális baráttól, nem véletlenül szabadkozott. Végtére is nem kért tőle kevesebbet, minthogy hetekre hagyja ott a családi quintát és se idővel, se költségekkel nem törődve gyűrje le a nem éppen jelentéktelen távolságot Ceylon és Skócia között. Ő ennek ellenére nem habozott. A dolog pikantériája, hogy egészen addig a percig,

amíg az új Ralston báró és hitvese ki nem mondták a boldogító igent, úgy hitte, ezt az áldozatot a legjobb barátjáért hozta meg. Ámde ott dideregve a fagyos templomban és az eskü szövegét hallgatva rá kellett döbbennie, hogy csak félszívvel tud velük örülni. Merthogy Casper boldogsága azt jelentette, hogy ő mindörökre elveszíti Margaretet.

A kormányon dobolva azon elmélkedett, milyen ellentmondásos szó az elveszíteni. Végtére az ember nem veszítheti el azt, ami nem is volt az övé. Márpedig Margaret Caldwell soha nem tartozott hozzá. Gyerekkori barátok voltak, együtt nőttek fel, szerették is egymást, de aztán jött sok-sok év, amikor nem is tudták, merre jár a másik. Hogy ez a régre datálódó ragaszkodás a hosszú távollét dacára se kopott meg, arra az a pár hónap emlékeztette őket, amit 1936-ban Margaret és Casper a Quinta de Sousán töltött. Csakhogy mialatt ő sorozatosan felsült a nőkkel és szép számú csalódás érte, Margaret az Alden Ralstonnal kötött tragikus házassága után a fiatalabbik fivér, Casper oldalán megtalálta a szerelmet. Ezért Ram magát sem értette, miért kísérti ez a veszteségérzet, holott szó szerinti értelemben nem volt mit elveszítenie. Margaretben ma is a régi barátot kellene látnia. A legtöbb esetben egyébként így is érzett, csak időnként lerohanta az emlék, hogy egyszer régen más terveket szövögetett és ez a nosztalgia kiverte a fejéből, hogy egy szenvedély nélküli, meghitt barátság nem ugyanaz, mint szerelemre lobbanni valaki iránt.

Jó lett volna tisztázni az érzéseit, hogy mivé kezdett átalakulni a Margaret iránti barátsága, erre azonban nem hagyott magának elegendő időt. Akármit is takart ez a hirtelen beköszöntő változás, nem bírt többé jelentőséggel. Margaret Caspert szerette és igaza volt, mert ha ő kevésbé magányos, talán nem kísérti meg újfent a gondolat, hogy egy semmihez sem fogható gyerekkor után azzal a nővel töltené az életét, akivel ösztönösen képes megértetni magát, aki az otthonosság és a belső

nyugalom érzésével ajándékozza meg. Immáron a természetesnek tűnő folytatás helyett arra kellett koncentrálnia, hogy találjon magának egy társat, aki kitölti az űrt a szívében és az észszerűtlen, Margarethez fűződő vágyálmokat kiradírozza a gondolataiból.

– Maradj még egy kicsit – marasztalta volna Casper három ott töltött hét után is.

– Ó, itt túl hideg van nekem, pajtás. Betege vagyok ennek a kemény télnek – mentegetőzött, ami részben megállta a helyét. Soha életében nem fázott annyit, mint abban a pár hétben Fácánoson. –

Ha már Európában vagyok, elmegyek Portugáliába, onnan meg haza. Bőven akad teendő az ültetvényen. Nem beszélve a Caldwell földekről, amit szintén megszereztem.

– Nem tartóztatlak, ha úgy érzed, menned kell. Így is hálával tartozom, amiért megtetted ezt a hosszú utat.

Az utolsó emléke a Ralstonokról az volt, ahogy ott vacogtak a hóban, hogy búcsút intsenek neki, miközben ő a köhögő motorral alig vánszorgó kocsiban egyre távolabb és távolabb került Fácános mesevilágától. Azóta öt év telt el, a világot felforgatta egy új eszme erőszakos előretörése, Európát meg felégette a németek agressziója. Ilyen körülmények között belemerülni a múlt emlékeibe és azzal vigasztalódni, hogy a borzalmak dacára is némely érzések képesek túlélni, ritka kényeztetésnek tűnt. Olyannyira, hogy a szívet melengető érzés nem is tágított tőle, amíg meg nem érkezett a Palazzo Roma elé, ahol a díszes felvonulás látványa egy csapásra visszarángatta a jelenbe.

A villát akkortájt építhették, amikor Cascaist még nem fedezték fel a Lisszabonból kiköltözők és nem vált a gazdagok kedvenc üdülőhelyévé. A hírnév nyomán a település felduzzadt és manapság egyetlen tervezett építkezés sem kaphatott volna ehhez hasonló parkot vagy felhajtót, mint amivel a Palazzo Roma rendelkezett. Eredendően nyilván nem is erre a névre keresztelték, Ram inkább arra gyanakodott, hogy ez az olasz grófnő jelenlétének hozadéka. Annak ellenére, hogy az épület körül

tágas tér terült el, kilenc óra magasságában ő már nem talált parkolóhelyet az automobiljának, lehetett az a felhajtó bármilyen hosszú. Óvatosan visszatolatott hát és a palazzo kerítésétől valamelyest odébb hagyta a járművet. Nem bánta a rövid sétát, ezen a vidéken bőven akadt miben gyönyörködnie. Zsebébe süllyesztett kezekkel, körbe-körbekémlelve gyalogolt vissza. A Contessa vagy a néhai férje jó ízléssel választotta ki száműzetésük helyszínét, hiszen Cascais legfestőibb részén húzták meg magukat. A falakat páratlan színorgiával dús növényzetű park ölelte körül. Ebben a botanikai élményben ezernyi fajta és ugyanannyi árnyalat zsúfolódott össze, hogy a gondoskodást meghálálva a legszebb hátteret szolgáltassák a nyárestéhez.

A szélesre tárt kapuszárnyak között besétálva újfent megállapította, hogy esélye sem volt itt leparkolni. A Contessa vendégei minden talpalatnyi helyet meghódítottak, egyesek még a műremekbe illő gyepet se kímélték. Felmerült benne, hogy alighanem ő becsülte alá a többi meghívott érkezési hajlandóságát. Ugyanakkor nem maradt sok ideje ezen morfondírozni, mert a békés estét megzavarta egy újabb automobil ajtajának tompa puffanása, a nyomában pedig vad kutyaugatás harsant. Mindkettő annyira méltatlan és durva beavatkozásnak tűnt az este csodájába, hogy bosszúsan kapta oldalra a fejét. A bosszúsága rögvest valami másba váltott, amint megpillantotta Simão Perreirát feléje igyekezni, mögötte meg rövid pórázra fogva az a két eb loholt, amelyek az estorili látogatása fináléjaként megkergették.

– Senhor Sousa! – kiáltotta Perreira már messziről, hogy megállítsa. Hamis jókedvvel és a kutyái fülsértő ugatásától nem zavartatva magát közelítette meg őt. Rókaképpel odalökte a kezét. – Jó estét!

– Magának is, uram.

Perreira a háta mögé lesett, ahol a kutyák kis híján kitépték a pórázt az őket vezető alak kezéből.

Nem volt kérdés, hogy feléje vicsorítanak és ha nem lennének megkötve, habozás nélkül rá is vetnék magukat.

– Kicsit felindultak a házi kedvencei – jegyezte meg Ram. – Biztosan jó társaságot választott ma estére?

Az élcen Perreira felnevetett. – Érthetetlen, hogyan ismerhetik fel magát, ha el se hagyják a házamat.

– Most is elhagyták. Festménynek ugyanis túl fülsértőek lennének.

– Kivételes alkalom – felelte Perreira elengedve a gúnyt a füle mellett. – És lám, mindjárt ismerősbe botlottak.

– Honnan ismernének? Nem lehet, hogy egyszerűen nem kaptak enni?

Ezúttal Perreira lekezelően mosolygott, a szeméből Ram kiolvasta, hogy számára nem is annyira megfejthetetlen a kutyák dühe. – Kedvelem magát, Sousa, mert szellemes. Ez azonban mit sem változtat bizonyos… tényeken. Tudja, ez két vadászkutya, az égvilágon semmi nem szedi rá a szaglásukat… és látja, magától az eszüket vesztik. Mire véljem ezt, mondja?

A sors ekkor közbeszólt és Ram esélyt sem kapott a válaszra. A legszorultabb pillanatban valaki a nevét kurjantotta a hátuk mögül. Körbefordultak, hogy mind közül éppen Bartolomeu Coutót pillantsák meg. Olyasféle vigyorral a képén érkezett, amit legfeljebb karikaturisták képesek megörökíteni, fültől-fülig és száz foggal. Ram a szeme sarkából Perreirára lesett és némi meglepetésére nyílt haragot vélt felfedezni rajta, amiért valaki tönkrezúzza az általa megrendezett leleplezés kényes dramaturgiáját. Eközben egyetlen rezdülése sem árulkodott arról, hogy Coutót felismerné.

– Ramiro, öreg cimbora! – ért oda hozzájuk Couto és bizalmaskodva vállon veregette őt. Szíve szerint zokon is vette volna tőle, ha mindjárt az első mondatából nem cseng ki, hogy szívesen kihúzná a pácból, ha hagyja. – Nahát, te semmit se változol! Mint minden kutyát, ezt a kettőt is az őrületbe kergeted? – felröhögött. – Igazán nem tudom, milyen képesség ez benned, én mindenesetre az összes állat közeléből eltiltanálak, mielőtt halálra kínzod őket.

– Mit tehetek én erről? – szállt be a játékba Ram és elfogadta a baráti kézfogást. – Nem hittem, hogy sikerül eljönnöd.

– Szkeptikus vagy és az is maradsz. Na, bemegyünk? Vagy tovább roncsolod ennek a két párának az idegzetét?

Ram, bár némileg ingerelte, hogy éppen a Couto által dobott mentőövbe kényszerül belekapaszkodni, nem volt abban a helyzetben, hogy finnyáskodva visszautasítsa. Jobb híján tehát Perreirára sandított, majd a kutyáira. – Szép estét, senhor.

– Később még bizonyára összefutunk – hiába is kényszerített magára Perreira egy mosolynak szánt kifejezést, abba semmi vidámság nem jutott. A tetejébe a szavai is fenyegetésként csengtek.

– Bizonyára.

Jobb híján Ram csatlakozott Coutóhoz, hogy mint két jó barát belevessék magukat az estély forgatagába. Noha csábította a gondolat, hogy még utoljára hátranézzen Perreirára, ellenállt a kísértésnek. Közben már Couto sem mutatta az iménti viruló jókedvét, hanem leeresztett hangon közölte, hogy Azevedo küldte előre.

– Inácio Coimbrában van, onnan jön vissza, ezért nem volt benne biztos, ideér-e.

– Kiderített valamit abból, amit kértem tőle?

– Alighanem igazak a sejtéseid. Az emberünk hosszabb távollétre készülhet, mert a jachtját teljes szervizre küldte. Továbbá nem lebecsülendő élelmiszer mennyiséggel rakodják meg. Inácio a nyomára bukkant egy házbérletnek az Azori-szigeteken, ami július 29-től érvényes.

– Azaz a 26-i eladás akár igaz is lehet?

Couto megvonta a vállát. – Jelentős téttel fogadnék rá.

– És mi van az alfamai légyottal? Lesz szerelmi fészek?

Couto feltűnés nélkül Ram kezébe varázsolt egy kulcsot, amit ő habozás nélkül a zsebébe süllyesztett. – A São Jorge alatti második utcában keresd. Ha először mész, a főbejárattól ereszkedj lefelé. A szemközti utcán menj az első sarokig, ott balra, majd egy-kétszáz méter után jobbra az első

sikátor, cipészbolt van a sarkon. Ott bekanyarodsz és a jobb oldalon a második ház. A kulcsok a kapuhoz tartoznak. Odabent a kereszt mögötti résben találod a lakás kulcsát. Ha bejutsz, a földszinten közös helyiségek lesznek, az emeleten a szobák.

– Feltűnés nélkül megközelíthető?

– Igen, eddig bevált. Egy valamit mégse feledj, a nő nyilván taxival érkezik – Ram bólintott.

Elképzelhetetlennek tartotta, hogy a domb meredek oldalait, illetve az évszázadok óta koptatott macskaköveket bármelyik magára valamit is adó asszony megmássza. Egyszerre lett volna kényelmetlen és hazardírozás. – A fuvart a várhoz kérje és amint a kocsi elhajtott, odasétálhat a

házhoz.

– Rendben.

– Még valami. Inácio azt hallotta, hogy Senhora Perreira… khm sokat locsog, ha iszik… azt mondom, megitathatnád, ha már ennyire szomjas. Talán szerencsénk lesz és elkotyogja neked, kivel intézteti a férje a pénzügyeit.

– Megpróbálom. Nos, mit mondasz, érdemes Azevedóra várnom?

– Sejtelmem sincs. Ha éjfélig nem jelenik meg, már nem jön.

A villába lépve a mulatság közepébe toppantak. Az elülső szalonokban vidáman kacarászó hölgyek és őket mulattató férfiak koktélokat hörpöltek, hozzá apró falatkákat csentek el a körbejáró pincérek tálcáiról. Első pillantásra meg lehetett állapítani, hogy Lisszabon krémje megjelent.

Contessa Violát nem kötötte gúzsba se nemzeti hovatartozás, se vallás, se bőrszín. Azzal sem bíbelődött sokat, hogy a háborúban ellenséges oldalon állókat megkímélje egymás jelenlététől. Ram ördögtáncként tudta csak értelmezni azt a helyzetet, hogy a német attasé közvetlen munkatársai olyan olaszokkal paroláznak, akik Mussolini elől szöktek idáig. Közben bőséggel látott osztrákokat, akik bár váltig hangoztatták, hogy az Anschluss elfogadhatatlan, remekül megéltek a Berlinbe küldött jelentésekből. Lisszabon kozmopolita méhkasában az ember választhatott aközött, hogy nyaral, becsukja a szemét és a fülét, élvezi a napfényt, a bárokat meg a finom borokat, vagy hajlandó észrevenni azt a vészjósló vibrálást a levegőben, ami titkokat és összeesküvéseket próbált több-kevesebb sikerrel elfedni. Ez a háborúnak egy kevésbé vad és látványos formája volt, fegyverek helyett mosollyal, női bájakkal, méreggel, sőt olykor köztörvényes gyilkossággal fűszerezve. Ennek is megvoltak a maga dicső és dicstelen pillanatai, a maga hősei és gazemberei, éppen csak a frontvonalakat nehezebben lehetett beazonosítani. Ahogyan azt sem mindig volt egyszerű eldönteni, ki a jó és ki a rossz. Ram eleinte úgy hitte, Benedito megbízását anélkül is teljesítheti, hogy ennek a nehezen dimenzionálható világnak az alsóbb rétegeiig ásná le magát. Ellenben egész este ezt a felbolydulást figyelve ráeszmélt, hogy ebből a kalandból nem lehet félig kimaradni. Valaki vagy benne van, vagy távol tartja magát, félút nem létezik. Márpedig attól kezdve, hogy ő Simão Perreira után kezdett szaglászni, ellenállhatatlanul mélyebbre süllyedt az ármányban, mint tervezte. Sok mindent megtanult és mostanra már jó kém módjára ösztönösen felkapta a fejét bizonyos zajokra, történésekre, pillantásokra, ámbár ettől a kiábrándító közegtől továbbra is irtózott.

– Megvan a lakás, querida – súgta oda Sonia Perreirának, amikor egyetlen tánc erejéig egymás közelségébe sodródtak. Az asszony is tudta, mekkora oktalanság a férje szeme láttára flörtölnie, ezért az egyébkor benne lobogó szenvedélyt most igencsak takarékra fogta. De amint Ram a szemébe nézett, látta rajta, hogy semmi se változott.

– Ez csodálatos. Mikor mehetünk oda?

– Mostantól kezdve bármikor. Üzenj és találkozunk – Ram a tenyerébe csúsztatta az apró fecnit a címmel. – Égesd majd el. Az Alfama tetején van, a vártól kicsit lejjebb. Légy éber, ha jössz, senkinek se szúrjon szemet.

– Hogyan találok oda?

Ram lelkiismeretesen elismételte az útmutatást, amit maga is kapott. Alfama nem volt egyéb, mint a város ősi része, amely egy domb oldalaira zsúfolódott, miközben a csúcsán ott terpeszkedett a vár. Majdnemhogy változatlanul megőrizte a középkori hangulatát és sikátorait, a zegzugos utcákat, amelyek tekeregve, girbe-gurbán kerestek rést maguknak a meredek lejtőkön. A házak a földrajzi

nehézségekből adódóan nem oldalirányban, hanem felfelé terjeszkedtek, így a legtöbb épület keskeny, viszont többemeletes lett az idők során. Sokan azért is nem szerettek itt élni, mert hazakaptatni már önmagában kifullasztotta az embert, ráadásul a házakon belül sem állt az élet egyébből, mint az állandó lépcsőmászásból. Persze mindez ugyanennyire előnnyé is vált, ha valaki el akart rejtőzni. Először is a szűk, rövid és formátlan utcákban nem volt könnyű bárki nyomába szegődni, a macskakövön kopogott a cipő és a házak labirintusában gond nélkül el lehetett tűnni szem elől. A szép számban elhagyott ingatlanok ideális rejtekhelyül szolgáltak a gyanús ügyben sürgölődők számára, no meg azoknak, akik a magánügyeiket nem szívesen teregették ki. Vagyis Alfama a csencselők, kémek és titkos szeretők jóvoltából élénk forgalmat bonyolított.

– Üzenek, amint lehet – súgta vissza Sonia örömteli mosollyal, mielőtt a zene elhalt és Ram megköszönve a táncot visszakísérte a Perreirák asztalához.

Ezt követően több hölgyet is felkért, az idő mégis lassan vánszorgott. A szeme sarkából lankadatlanul azt fürkészte, vajon Inácio Azevedo időben befut-e, ám nyomát se látta. Az éjféli tálalás után egy pohár itallal a kezében figyelte tovább a táncolókat. Semmi esély nem maradt, hogy Azevedo felbukkanjon. Ilyen késéssel érkezni a modortalanság bélyegét sütötte volna rá.

Mindemellett feltűnést is kelthetett volna, ami nem vallott rá. Tökéletes teremtménye volt ennek a szakmának, hiszen észrevétlen tudott maradni.

– Hogy mulat?

A kérdésre oldalt kapta a fejét. Miután egész este minden lépését nyomon követte, nem meglepő

módon Perreira állt meg mellette. – A távozáson töröm a fejemet. És ön?

– Ilyen korán?

– Holnap reggel golfozom, jó erőben kell lennem.

Színtelen nevetés. – Még nem is adódott alkalom, hogy megkérdezzem, miért lépett vissza a mi kis üzletünktől? Az elszántságát látva biztos voltam benne, hogy kell magának a kukorica és alkut fogunk kötni.

– Kellett is, csak túl drágán adta.

– Drágán? Piaci árakkal dolgozom.

– Húsz százalék van az árain. Megszereztem máshonnan, ezért álltam el a vételtől. Ugye, nincs harag?

Perreira pókerarccal legyintett. – Az üzlet soha nem szólhat személyes érzelmekről.

– Örülök, hogy ezt mondja. Máskülönben legközelebb nem próbálhatnék szerencsét önnél.

– Emiatt ne aggódjon. Azért mégis fúrja az oldalamat, ki ajánlott ekkora mennyiséget előnyösebb áron. Manapság bolond, aki tizenöt alá megy.

A kíváncsisága érthető volt. – Nyilván megérti, ha nem árulom el. Az én helyemben ön se tenné.

Perreira hümmögött valamit az orra alatt, majd időhúzásként pöfékelt egyet a szivarján. –

Érdekes felfedezést tettem a minap – váltott ügyesen témát, mintha mi se történt volna. – Már említettem, hogy honnan származom…

– Mintha Ceylonról beszélt volna.

– Úgy van. És ami azt illeti, egy ideig dolgoztam a gyarmati apparátusban, kormányzati hivataloknál.

– Háború idején kifejezetten nehéz munka lehet.

– Ó, már felhagytam a dologgal, de a megfelelő helyeken továbbra is sok embert ismerek és…

ugye, egyszer azt mondta, járt Colombóban?

Ravasz kis próbálkozás volt társalgási stílusban, külön hangsúly nélkül elejteni a kérdést, Ram azonban élénken emlékezett, hogy ennek pont az ellenkezőjét állította, amikor bemutatták őket.

Egyelőre nem is sejtette, mire megy ki a játék, jóllehet a körülményes felvezetőből gyanakodott, hogy akárcsak a kutyás jelenet, ez is az ő sarokba szorítására irányul. – Terveztem oda egy utat a háború előtt, megvalósítanom viszont nem sikerült.

– Hmm, különös egybeesés, hogy ismertem egy Benedito Sousát Colombóban. Mára magas pozícióba jutott. Azt hittem, talán a fivére lehet, ugyanis rendkívüli módon hasonlít rá… meg ez a név is.

– Meglep engem az elhamarkodott következtetéssel, senhor. Ön is portugál, jól tudja, hogy a Sousa, a Perreira, a Cardoso és hasonló ősi nevek milyen gyakoriak – vélte Ram kissé kioktató helyreigazítással, hátha elejét veszi a további faggatózásnak. – Én portói vagyok, noha távoli unokatestvérek csakugyan lehetünk… a család egyik ága kivándorolt a szigetre. Habár politikai karrierről nem hallottam.

– Pedig ahogy magára nézek, egészen vegyes családi vérvonalra kell gyanakodnom.

– Gyanakodhat is, a család nem tiszta portugál.

Perreira újabbat pöfékelt a szivarján és amíg ezt végrehajtotta, Ram eldöntötte, hogy a másnapi golfra hivatkozva távozik. Ezzel kitérhetne az egyre intenzívebb kíváncsiskodás elől. Ámde amint szóra nyitotta a száját, a másik megelőzte. – Avasson be valamibe. Egy ilyen vegyes családban milyen frigyet várnak el magától? Úgy értem, milyen feleséget szeretne?

– Hogy milyen feleséget szeretnék, vagy milyet vár el a család, az nem feltétlenül egy és ugyanaz.

De, ami azt illeti, egyelőre nem gondolok házasságra. Talán majd egyszer, ha ráuntam az izgalmakra.

– Csak vigyázzon azokkal az izgalmakkal, néha veszélyesebbek lehetnek, mint gondolná…

Az ellenséges felhangot Ram eleresztette a füle mellett és úgy tett, mint akit nem érint a megjegyzés. – Tudok magamra vigyázni, mégis kedves magától, hogy aggódik. Sajnos most kénytelen leszek búcsút venni, máskülönben reggel el fogok késni a golf pályáról és abból csúnya vereség kerekedne.

– Hát, csak menjen, de ahogy mondtam, nézzen olykor a háta mögé!

Ram otthagyta Perreirát, aki résnyire szűkült szemekkel méricskélte és így kétség sem férhetett hozzá, hogy a szája körül játszó mosoly teljesen hamis. Kifelé menet megpillantotta Soniát, aki három nőtől körülvéve beszélgetett, a tekintetük azonban egy századmásodperc töredékére összetalálkozott és ő kiolvasni vélte belőle, hogy szemtanúja volt a férje és közte zajló csevegésnek.

Gondterhes arckifejezése tanúsította, hogy Perreira barátinak álcázott szurkálódását okosabb komolyan vennie. Akármi is zajlott le a házastársak között, a férfi nem leplezte, hogy nem fogja őt

eltűrni a felesége közelében. Némi bosszúsággal azt kívánta, bárcsak minél gyorsabban elrepülne ez a pár nap, amíg Benedito barátai lecsapnak Perreira kis üzelmeire és akkor búcsút intene nemcsak Soniának, hanem Lisszabonnak is.

2. Két régi arc

– Boa noite – lépett Ram a recepcióhoz, hogy leadja a szobakulcsát. – Foglaltak nekem asztalt a

’Dançarina’-ban?

– Ahogy kérte, senhor, kilenc órától. Hívhatok önnek taxit?

– Nem szükséges, gyalog megyek. Merre a legrövidebb?

– Talán, ha a Praça dos Restauradores előtt jobbra kanyarodik valamelyik utcán. Mind a Chiadoba viszi.

Egész nap pokoli hőség tombolt, csak késő délután lehetett egy-két felhőt felfedezni a kék égbolton, ahogy az óceán felől bevitorláztak a város fölé. Ha az idő nem is romlott el, néhány fokot visszaesett a hőmérséklet és a feltámadó szél is hozzájárult a levegő felfrissüléséhez. Ram emiatt vélte úgy, hogy a nem túl megterhelő utat gyalog teszi meg és kiélvezi a kellemesebbre fordult időt.

Amúgy is szeretett ezen a környéken barangolni. Az Avenida da Liberdade mértani egyenesekkel megtervezett sugárútjának egyik vége a grandiózus Praça dos Restauradorest érintette, a másik pedig a Parque Eduardohoz csatlakozott. A tágas út mindkét oldalán széles járdák szaladtak, ezeket az a két ligetes fasor árnyékolta, amit az ember nagyvárosokban ritkán lát. A növényzet védelmében virágok nyíltak, néhol padok sorakoztak, valamint egy-egy szép szobor. A területet eleve így tervezték és hogy az a Pombal márki, akinek a szobra a sugárút végét díszítette, milyen tartós értéket adott a városnak, azt mi sem bizonyíthatta volna ékesebben, minthogy a környék a megépítése óta nem változott. A macskaköves járdákon szívesen andalogtak az emberek, a fák biztosította árnyékban megpihenhettek, de hasonló élvezetet nyújtott megcsodálni a sugárút két oldalán sorakozó palotákat is. Figyelemre méltó szépséggel álltak ellen az idő múlásának, igaz, akadt köztük egy-két hányatott sorsú is.

Ram a város kétarcú szépségén merengett, miközben rágyújtott egy cigarettára. Azon, hogy milyen hamis a béke, amit az ember elsőre megtapasztal. Viruló nyár, sűrű növényzet, pálmafák, élénk kávéházi teraszok, kacér nők és a kacérságukra fogékony férfiak. Ugyanakkor ez a pár itt töltött hónap a felszín alá is bepillantást engedett, ami kifakította az idilli képet. Mivelhogy Lisszabon hemzsegett a kétes alakoktól, ügyeskedőktől, kémektől, gazdagságot tettető

elszegényedett arisztokratáktól, akik önáltató módon mégis az egykori életvitelüket igyekeztek folytatni. Másfelől annyi szegény és kétségbeesett menekülő fordult meg itt, akik utolsó szalmaszálként próbáltak repülő- vagy hajójegyet szerezni és elszökni a kontinensről, amennyit még nyilvántartani is nehéz lett volna. Az emberek jöttek-mentek, belekóstoltak ebbe a groteszk, portugál jelenbe, amely egyszerre akart fegyelmezni és a diktátor elvárásainak megfelelni, no meg hasznot húzni abból, hogy sokan itt bújtak meg és hitték megtalálni a biztonságot, amit a saját hazájukban a fasiszták elraboltak tőlük.

Noha ő szívben és lélekben is ceyloninak vallotta magát, szerette ezt az országot. Olyasféle hatással volt rá, ami elől soha nem tudott kitérni. A Fado sírós-rívós muzsikája meg a saudade életérzés benne volt a génjeiben, mindenhol otthon érezte magát, ahol égetett csempe díszelgett a falon, olajbogyót tettek az asztalra étkezések előtt, a bacalhau kötelező eleme a menünek, portói bort ittak és Fernando Pessoa verseit szavalták. A szülei révén mindez sokszorosan is az élete részévé vált, nem számítottak az ezer kilométerek, hogy Ceylonon vagy Portugáliában érzi-e ugyanazt. Mindeközben bántotta az a sokrétű hamisság, az álságos értékek, amelyeket persze egy

diktatúrában egyetlen józan ember sem kérdőjelez meg. Életében talán először kerítette hatalmába ez a megosztottság, hogy akármennyire is lenyűgözi az ország, legszívesebben mégis hazautazna.

Vágyott arra a szabadabb levegőre, ami a quintán a mindennapok része, hogy nem kell együtt élnie a megfigyelés tudatával, senki nem kéri számon rajta akár hisz egyes dolgokban, akár nem. A feszültség, ami a Perreira-féle ügy feltárásával járt, kimerítette és terhessé vált a számára. Ahogyan az is rosszul érintette, hogy a viszonya Sonia Perreirával kétségkívül lelepleződött. Ennek hogyanjaival nem foglalkozott, nem bírt jelentőséggel. Összességében azonban semmire se vágyott jobban, minthogy visszatérhessen az ültetvényre és belevethesse magát a megszokott életébe.

Mielőtt beért volna a térre, bekanyarodott az egyik keskeny utcába. Az elején még laposan haladt, ámde a Chiado dombja felé hamarosan emelkedni kezdett. Ráadásul elég kihalt is volt, a hanyatló nap fényét megszűrték az utca fölé magasodó házak. Egy-két kicsorbult macskakövön megbotlott, a félhomály nemigen segített, hogy jobban lássa, hova lép. Mivel a cigarettát már elszívta, zsebre dugott kezekkel baktatott az ereszkedő estében. Valószínűleg ez is a hátrányára vált, amikor az utca első harmadában két ismeretlen nekirontott. Az első ütést nem volt esélye kivédeni, mivel annyi ideje se maradt, hogy a kezét maga elé kapja. Az orrát ért támadás után a nagydarab férfi nekitaszította a ház falának, hogy a hátát keményen beverje, a feje meg nekikoppanjon a kődíszítésnek. Nem adtak neki módot felocsúdni a békés andalgásból, az egyik feltartotta az állát az alkarjával, ezzel majdnem eltörte az állkapcsát, ő meg az erős szorítástól úgy tapadt a házfalra, mintha annak szerves része lenne.

– Már értem, mit szeretnek a nők ezen a ficsúron – a támadója pár centiről vigyorgott a képébe, ennek ellenére a szavait a társához intézte. – Csinos fizimiskája van és kellően egzotikus is. Ugye?

– Ahogy mondod! No, és bizonyára nem csak a képét szeretik annyira! – röhögött fel a másik, ami a nagyobbat arra ösztökélte, hogy Ram ágyékába térdeljen. Utána ráérősen húzta vissza a lábát, hogy ezzel is minél tartósabb fájdalmat okozzon. – Úgy látom, még soha nem mondták neki, hogy más nejéhez nem nyúlunk! De még csak a nyálunkat se csorgatjuk utána! Vagy nálatok más a szokás, haver? – ez a kérdés már őt találta meg.

– Ha így szorítod a torkát, nem fog válaszolni.

A kárörvendő röhögéshez a nagydarab is csatlakozott, majd újra nekikészült, hogy meglóbálva a lábát másodszor is megkínozza. Ram azonban a támadás keltette sokkból magához térve megelőzte és belerúgott. A férfit váratlanul érte a dacoskodása, megtántorodott. Amint lazult a torkán érzett szorítás, ő mindjárt támadásba is lendült. Nem véletlenül volt tehetséges ökölvívó az egyetemen, jól tudta, hol érdemes azt az egy-két gyors ütést bevinnie. Ezúttal semmilyen sportszerűségi szempont nem játszott szerepet, két ellenfele lesből rontott rá és nem leplezték, hogy az orvtámadás nyújtotta előny a kedvükre van. Ezek után neki sem kellett tekintettel lennie rájuk, amúgy is számbeli fölényben voltak. Kiszabadulva a szorításból ütni kezdte a nagyobbik fickót, mire a másik is beszállt a verekedésbe. Elvileg ketten voltak vele szemben, viszont egyik sem tűnt ügyes harcosnak. A nagyobb mázsás pofonokra lehetett volna képes, ha kevésbé lomhán mozog, ám így ő gond nélkül elhajolt az ökle elől. A másik meg nemcsak a termete okán nem jelenthetett veszélyt, hanem a magasságánál fogva se. Nyilván ezért választotta azt a taktikát, hogy amíg ő a társát sorozta, alattomban kirúgta a lábát, amitől a járdára zuhant.

Feltéve, hogy más időket élnek, a verekedés bárkit odacsalhatott volna. De az emberek még a béke szigetének tűnő Portugáliában is elkerülték a sötét utcákat és gyanús figurákat, úgyhogy az egyetlen, aki befordult az utcába, Perreira embereihez tartozott. Vagy a kíváncsiság csalta oda, vagy segíteni jött, ettől kezdve pedig Ramnak már hármukkal kellett szembeszállnia. Habár jobb ökölvívó volt, a túlerő több lehetőséget nyújtott az ellenfeleinek. Néhányszor megkísérelték lefogni, ami elől kezdetben fürgén kitért. Amikor megint bekerítették, erőteljeset lendített a könyökén és akárki is

lopakodott mögéje, letaglózó ütést mért rá. A reccsenésből tudta, hogy betörte az illető orrát.

Mindössze a szeme sarkából észlelte, hogy a legkisebb fickó az arcához kap, ezzel ki is szállt a csetepatéból. Balszerencséjére a segítségül érkező harmadik magasabb volt nála, azaz ő éppen azt ütötte ki, akivel amúgy is a legkönnyebben elbánt volna.

A dulakodásban ő is számos ökölcsapást elszenvedett. Az arcára nem is annyira, helyette viszont kétszer tarkón vágták, másodszor majdnem térdre rogyott a tökéletesen kiszámított ütéstől.

Zavaróan megszédült, emiatt az ökle csak céltalanul kaszált a levegőben, miközben a másik kettőben semmilyen kárt sem tett. A gyérülő fényben arra is későn figyelt fel, hogy valaki késsel hadonászik, a megvillanó penge így többször el is érte.

– Megöllek, te disznó – sziszegte a nagydarab, ahogy mindkét kezével ráfogott Ram nyakára.

Kartávolságon tartva őt megint a hasába és az ágyékába térdelt. Ha nem is a ringbe való eljárás, ám annál hathatósabb, mert ő ettől a pár rúgástól máris csillagokat látott. – Ezt Sonia Perreiráért kapod, ezt meg a barátomért – ezúttal a bordái közé érkezett két csontzúzó csapás. Szerencsére mégsem szúrás.

– Leszoktatunk téged a más nőiről!

A helyzeti előnyét kihasználva a férfi feltehetően addig akarta szorongatni a torkát, amíg össze nem roskad. Annyira megszállott képet vágott, égő tekintettel vicsorított Ramra, hogy talán meg is öli, ha marad rá ideje. Ám ekkor kopogó léptek közeledtek feléjük, majd valaki nekiesett a támadóinak. Nem várt módon kiszabadulva a rettenetes marokból, ő kábán kapkodta a levegőt. Alig győzött betelni azzal, hogy szabadon lélegezhet és az ádámcsutkáját sem törték ripityára. A megkönnyebbülésen túl sietve felnézett, hiszen a rémálomszerű verekedés még messze nem ért véget. Akárki is állt a pártjára, a mélyülő sötétben is megállapíthatta, hogy mértani pontossággal üt.

A levegőben repülő két öklével gyors egymásutánban ügyes felütéseket vitt be, amit a horog is követett, ezzel pedig kiiktatta az egyik Perreira-verőlegényt. Látva a helyzet alakulását, a betört orrú alak újra meglóbálta a kezét, de Ram lesújtott rá, majd elrúgta magától, hogy tántorogva a járdára nyekkent.

– Ram, mögötted! – kapta a figyelmeztetést és még időben ellépett a nagydarab fickó soron következő rohama elől.

– Hé, Casper? – álmélkodott volna az elképesztő találkozáson, a barátja viszont odébb lökte az útból és nem kímélve magát, friss erővel nekiesett a küzdelemben addigra megfáradt egyetlen ellenfelüknek.

Egy perc se telt bele, hogy a másik kettő megfutamodásra bíztassa a nagydarabot és botladozva, hangos lihegéssel elvánszorogtak a közelben parkoló járművük felé. Ram és Casper a térdükre támaszkodva kapkodtak levegő után, bámultak egymás megtépázott külsejére, mígnem az utca vége felől felzúgott egy motor és hallották, hogy rögvest utána az autó nagy sebességgel elhajt.

– Hogy… a pokolba… kerülsz ide? – fújtatott Ram nehezen forgó nyelvvel. Alig látott valamit a barátjából, legfeljebb annyit, hogy a ruhája elszakadt és jócskán kimerült a pofozkodásban.

– Ez a köszönöm fordítása portugálra?

Ram valami szellemes visszavágásra készült volna, ám semmi nem jutott eszébe. Helyette inkább felegyenesedett és megkönnyebbülten felnevetett. – Igen, pajtás, köszönöm. Nélküled… péppé…

vertek volna.

– Szívesen. Egy kis edzés már nagyon rám fért – lépett közelebb Casper, ő meg anélkül, hogy

elfogadta volna a kezét, magához ölelte. – Örülök, hogy ennyit fecseg a szállodai portás.

Ramnak a verés miatt az agya is lassabban forgott, végül azért felfogva az üzenetet vele együtt belenevetett az estébe. Talán még soha az életben nem örült neki ennyire. Leszámítva azt a napot, amikor a ceyloni látogatásának idején Casper vele tartott a tea-ültetvényre és így Norton Rowan nem egyedül őt kapta el azzal a számító módon kiagyalt autós ütközéssel. A csattanás következtében Casper rövid időre elájult, ő pedig összeverte magát. Rowan ezt kihasználva kirángatta a kormány mögül és csúnyán ellátta a baját, talán golyót is röpít a fejébe, ha a barátja magához térve nem lép közbe. Ez a ma este sem volt kevésbé idegborzoló, hiszen ugyanúgy a semmiből felbukkanva mentette ki őt Perreira kis különítményének a karmából.

– Nem vagy valami népszerű a városban – ugratta Casper, miközben leszakította a zakója megtépázott gallérjának maradványát, amit legfeljebb egy-két cérnaszál tarthatott a helyén. – Na, elmész a mulatóba?

Ram hahotázni kezdett és ahogy átkarolta a megmentője vállát, néma egyetértéssel elindultak visszafelé az Avenida da Liberdade irányába. Ennek az estének már annyi volt, jól kiszórakozták magukat.

A szálloda orvosa először Caspert vette kezelésbe, aki néhány jelentéktelen bőrpírral és az ökléről ledörzsölt bőrrel megúszta a csetepatét. Utána félreült, hogy a lámpa mindent feltáró fényénél az orvos Ramot is megvizsgálja. Amiatt, hogy jó ideig túlerővel szemben hadakozott, több sérülést is elszenvedett. Sajgott az arca, a mellkasa ott, ahol a harmadik támadó által előrántott kés elérte, de a karjára is jutott két felszíni vágás. Már egyik sem vérzett, nem is voltak mélyek vagy veszélyesek. Sokkal inkább arról regéltek, hogy támadója kevés profizmussal, vaktában lóbálta a pengét és abban bízhatott, hogy a verekedés hevében sikerül kárt tennie benne. Nos, ha mindössze ennyire ambicionálta magát, akár elégedett is lehetett, mivel Ram három kötésre tett szert, az összekaszabolt inget pedig a szemétre vethette.

Mialatt az idősödő orvos dolgozott, szemügyre vette Caspert. Még bőven abban a korban járt, amikor pár év távollét után nem kellett arra számítani, hogy fel sem ismernék egymást, ennek ellenére valahogy mégis megváltozott. Első pillantásra ugyanaz a jó kiállású fickó maradt, sportos alkata legfeljebb csak erőteljesebb lett a gazdálkodó életmódtól. Szeplős képén a régi vigyor nyílt, ami arról regélt, hogy bármilyen csínyre kapható. Tetőtől-talpig hamisítatlan skót volt, egyben kiköpött arisztokrata a maga kifinomult ízlésével és műveltségével. Ám ahogy őt figyelte, eszébe villant egy történet a háború előttről, amely sokatmondóan bizonyította, hogy a jelenlegi Ralston báró megannyi, a származását meghazudtoló tulajdonsággal rendelkezik. A harmincas évek elejétől, amikor még a bátyja volt a családi örökség ura, az üzleti életben próbált szerencsét. A tehetsége és kiváló megérzései révén gyorsan meglelte a megélhetés számára testreszabott formáját, ráadásul utazásokban és kalandban sem szenvedett hiányt. Az egyik legveszélyesebb kiruccanása a kommunista Szovjetunióba vitte, ahol az egyik tárgyalópartnere azt mondta neki, alkudozásban rácáfol a kék vérére. Ram ezzel egyet is értett, Casper akármennyire is nemesi leszármazott volt, két lábbal állt a valóság talaján, józanul gondolkodott és céltudatosan dolgozott azért, hogy a terveit megvalósítsa. Igaz, hogy időközben megörökölte a családi birtokot, emellett a háború is ellehetetlenítette, hogy a korábbiakhoz hasonlóan megmaradjon az üzleti életben, viszont semmi nem indokolta, hogy a bárói cím felvételével megtagadja önmagát, vagy azt, amit eddig a boldogulásról gondolt.

– Jobban kéne vigyáznia magára, senhor – jelentette ki az orvos Ram felkarjára csavarva egy kötést, ami őt gondolatai csapongásaiból visszarángatta a jelenbe. – Főként éjszaka.

– Mi még így is jobban jártunk – hencegett Casper a háttérből. – Annak a kis törpének, bármibe lefogadom, hogy ezer darabra zúztad az orrát.

Ram kárörvendően felnevetett. – Ó, remélem is!

Miközben az orvos elrakta a kötszert, feddő tekintettel lefelé sandított. – És hogy van a bokája?

Meggyógyult?

– Meg, doktor, nagyon köszönöm önnek – próbált Ram komoly arcot vágni, ami nem volt könnyű

Casper kajánsága láttán.

– Hm, a bokád? Volt, aki nem kért egy betört orrot Cambridge boksz zsenijétől?

– Az más jellegű ügy volt.

– Egy kutyatámadás veszélyesebb lehet bármely ökölharcnál, uraim – az orvos láthatóan nem osztotta a derűjüket. Amilyen kedves és békés embernek látszott, feltehetően az erőszak minden formáját mereven elutasította.

Casper nem bírt a jókedvével. – Kutyatámadás? Ejha, erre így pezseg az élet?

– Csak ha felszarvazol egy féltékeny férjet.

Fittyet hányva Casper önfeledt hahotájára az orvos korholóan Ramra nézett. – Senhor Sousa, nem tisztem emlékeztetni, mekkora felelőtlenség az ön részéről ezekbe a… konfliktusokba belekeveredni, mégis tudnia kell, hogy minden egyes kiszállásomról és kezelésről jelentést kérnek tőlem a rendőrségre… legyen az egy féltékeny férj kutyája vagy utcai késelés. Mivel az öltözéke alatt a sérülései szerencsére nem látszanak, szívem szerint ártalmatlan bokaficamot vagy migrént írnék a lapra…

– Lekötelezne vele.

– Egy feltétellel… ne kelljen néhány nap múlva visszajönnöm. Ha önnek ilyen sok rosszakarója akad errefelé, talán bölcsebb lenne elutaznia.

Casper, aki frissiben érkezett a városba, meghökkent a kéretlen, sőt már-már kotnyelesnek tűnő

tanácson. Ram ugyanakkor kiolvasta az orvos tekintetéből, hogy a hivatalos faggatózások miatti félelme nagyon is megalapozott. Akár egyetlen elcsattant pofon is kellő indokul szolgált, hogy elővegyenek valakit. Ennek az idős embernek pedig bőven lehetett tapasztalata, hogy óvakodjon a kényes helyzetektől. Ő ennyiből is megértette, hogy esze ágában sincs felhívni magára egyes szervek figyelmét. Megbánva a Casperrel folytatott gyerekes párbeszédet kijelentette: – Természetesen igaza van. Hálás vagyok, ha a papírokban bokaficamot szerepeltet és többet aligha kell majd miattam idefáradnia.

– Örülnék, ha így lenne… mindkettőnk érdekében.

Ram helyeslően biccentett, majd egy jelentősebb összeget nyújtott az orvos felé, aki visszautasította volna. – Kérem, doktor, a fáradozásaiért.

Beletelt pár súlyos másodpercbe, mire az öreg apró meghajlástól kísérve eltette a pénzt. Minden jót kívánt nekik, mielőtt bicegős járással és a fekete táskával a kezében kiballagott a folyosóra.

– Mi volt ez? – vonta fel Casper a szemöldökét, amint magukra maradtak.

– Holnap elmesélem, de nem itt.

– Akkor hol?

– Felveszlek valahol és kimegyünk Belémbe – Casper továbbra sem értette a dolgot, ugyanakkor nem is akadékoskodott. Ez a fajta okos belátás volt az egyik olyan tulajdonsága, amit Ram sokra becsült benne. – Mondd, a hitvesed is magaddal hoztad?

– Igen, ettől a hőségtől azonban olyan fejfájást kapott, hogy ma este a szállodában hagytam.

Skóciában tizenkét fok van és egy hete szakadatlanul zuhog, képzelheted, hogy ez a hőmérséklet egyikünknek sem esik valami jól.

– Ó, azt meghiszem! És holnap? Tudunk négyszemközt beszélni?

– Mi több, akarunk is.

Ram gyanakodva megdöntötte a fejét. – Mit jelentsen ez?

– Majd holnap… Nola reggel elmegy vásárolni, ebédre pedig csatlakozik hozzánk. Így megfelel?

– Nekem igen, ha nektek is.

– Jól van. És most harapjunk valamit, Ram. Majd éhen pusztulok.

Nem volt különösebb kockázat megjósolni, hogy Lisszabon le fogja nyűgözni Caspert. Nem mintha a város szépsége önmagában véve nem szolgált volna rá a csodálatra, hanem mert világlátott emberként a legapróbb részletekre is fogékony volt. Nyitott szemmel járva-kelve bármiben is rejlett egy-egy hely varázsa, ő ösztönösen ráérzett. Ram így semmiféle rizikót nem vállalt azzal, hogy Lisszabont ugyanúgy ellenállhatatlannak fogja találni, ahogy korábban Afrikát vagy Indiát. Élve a szabaddá tett délelőtt luxusával, kisebb kitérőket téve igyekezett megmutatni neki, milyen helyre sodorta a sors. A lehajtott tetejű automobilból nézelődve bejárták a Rossio környékét, majd egy kurflival felhajtott a Chiadoba, amely az éjszakai mulatozások színhelye lévén ezúttal békés álmát aludta. Zárásként a Praça de Camõesről lefelé gurultak, hogy ott bukkanjanak ki, ahol a Tejo hömpölyög.

– Akár egy festmény – vetette Casper az első pillantást a folyóra.

És valóban, a Tejo vakító víztükörrel, ráérősen haladt az óceán irányába, éppen ahogyan időtlen idők óta tette. A part mentén itt-ott hajók horgonyoztak vagy úsztattak folyásiránnyal szemben, Casper ámulatát mégis a méreteivel vívta ki. Jóllehet a maga szélességével a Temze is tiszteletet parancsolt, a Tejo mellett azonban eltörpült volna. Végtére is ilyen közel az óceánhoz a folyó nem pusztán széltében követelt teret, hanem mélységében is. A tengerjáró hajók gond nélkül utaztak végig rajta, hogy a kialakított kikötőkben felbecsülhetetlen tömegű árut rakodjanak ki és be. Belém felé a kép apránként megváltozott és a Tejo dominánssá vált. Lisszabon engedelmesen az északi partjához simult, miközben a déli part sziklásnak és lakatlannak mutatkozott. A sokak által külön településként számontartott Belémbe 1940. óta már könnyebben és gyorsabban ki lehetett jutni, hiszen a Világkiállítás apropóján nem pusztán a városrész esett át számottevő építkezéseken, de a közlekedést is fejlesztették.

– Ez itt a Praça do Império – mutatott körbe Ram kikecmeregve a kormány mögül. A mértanilag szabályos négyzetet mintázó gigantikus tér a folyó és a Jeromosok kolostora között elterülő lapály

nagyját elfoglalta. Bárki szabad szemmel is felmérhette, hogy a parkosított területre vonalzóval húzott ágyások, sétautak, szökőkút és lépcsősorok kerültek, ezek a szimmetrikus tervezést gyakorlatilag tökélyig fejlesztették. A tér szemet gyönyörködtető előteret szolgáltatott a kolostor tömbjéhez.

– Egészen újnak látszik – vélte Casper, miközben elballagtak a szökőkút mellett.

– Merthogy az is. A 40-es Világkiállítás kapcsán nyitották meg. Előtte ez a folyószakasz elmocsarasodott, kihalt résszé züllött le – Ram egyértelmű mozdulattal a kolostor falaira bökött. – A magasztos körítés dacára is. A kiállításra aztán megépült ez a tér, illetve ott az is. Arra, a kolostor mögött számos patinás villa és palota sorakozik. A domboldalon is vannak érdekességek, hogy mást ne mondjak, innen is látszik a Palácio da Ajuda – Ram megint körbefordult. – El kell ismerni, ha Salazar az ország korábbi tündöklésére akarta emlékeztetni a világot, akkor kiváló munkát végzett.

– Egyetértek. Fenséges ez a hely. És az ott?

– A Belém-torony. Némi járás innen, de ha van kedved hozzá, megéri a fáradtságot.

A toronyig vezető séta egy valamire egész biztosan megfelelt, bizalmas dolgokról is avatatlan fülek nélkül beszélhettek. Többek között az előző esti verekedésről. Caspert érthető módon érdekelte, mibe csöppent, ezt Ram nem is vetette a szemére. Úgy igyekezett kielégíteni a kíváncsiságát, hogy a legkényesebb részleteket közben megtartotta magának.

– Értsem úgy, hogy ez a gazember a saját szakállára árusítja ki a sziget termését? – döbbent meg Casper a monológ végén.

– Ha nem is az egészet, de az aktuális szállítmányok tizenöt-húsz százalékát igen. És bár Colombóban egy ideje elpárolgott a bizalom iránta, nem vonták vissza a státuszát, mert az megnehezítené a lebuktatását.

– Hát, nem azt állította neked, hogy már nem tagja az adminisztrációnak?

– Ezt mondja, én azonban tudom, hogy ez nem igaz. Gondolj bele, ha kilépett volna, miként férkőzhetne az áru közelébe?

– Az arcátlan! Miközben otthon sokaknak alig jut élelem.

Ram jobb híján széttárta a karjait. – Én is kikeltem magamból, amikor Dito gyanúja beigazolódott.

A szigeten jóformán minden gazdaság átállt az élelmiszertermelésre. A fahéjat begyűjtjük ugyan, de most nemigen lehet eladni. A Caldwell birtok egy részén én is hol kukoricát, rozst vagy burgonyát vetek, mindig azt, amit kérnek tőlem. Nola apja valószínűleg elborzadna, ha látná, mennyi minden megváltozott. Hol vannak már az ő imádott fűszernövényei! De ez van, Angliának kell az élelem.

– Erre ez a féreg eladja a németeknek meg az áruló franciáknak!

– Főleg nekik, igen. Tudod, amikor Dito elintézte, hogy ebben a felfordulásban is eljussak ide, a minimális hálának tűnt, hogy ezt a kis szívességet megteszem neki… csakhogy menet közben kiderült, hogy messze nem apró szívességről van szó. Ne érts félre, nem bántam meg, elvégre is az a rohadék az én munkám gyümölcsét is ellopja … csak nem voltam felkészülve arra, mi minden kerülhet még a képbe…

– Például egy utcai ökölpárbaj?

– Mondhatni.

– Először… – Casper felnevetett. – amikor először megláttam, hogy a fickó öv alatt támad téged, fogadni mertem volna rá, hogy nőügy.

– Részben az is – ismerte el Ram. – Az emberünk feleségét puhítom, hogy kiszedjek belőle ezt-azt.

– Ó, milyen rafinált!

– Ugye?

– Vajon ez a te kárpótlásod?

A cukkolásra válaszul Ram Casper bordái közé könyökölt. – Annyit mondhatok, hogy ezt a kárpótlást te is szó nélkül elfogadnád.