A kötetben szereplő írások a Nők Lapjában jelentek meg először. Jelen kötetben a Nők Lapja engedélyével közöljük az eredeti művek bővített változatát.

© Dobray Sarolta, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva.

A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Faniszló Ádám

Ebook: Hársfai László

ISBN 978 963 509 649 7

Előszó

Dobray Sarolta szociografikus pontosságú történetei a mai Magyarország legkiszolgáltatottabb embereiről tudósítanak. Reménytelenségbe fulladt, megfeneklett sorsokról, félresiklott életekről mesélnek mély empátiával, szeretettel, halálosan pontosan, sohasem leereszkedéssel. Nem a kívülálló író hajol itt le, hogy anyagot gyűjtsön a „szegényekről”, hogy történetekké stilizálja a szenvedést: a felelősségteljes írástudó figyel és rögzít. A nyugtalan írástudó hagy nyomot a korról, amelyben élünk. Pillanatfelvételeket készít, mindig a megfelelő szögből, a megfelelő képkivágással. Pontosan tudja, hogy nem létezik mi és ők, hogy mindaz, amit lát, az az ő életének és az ő sorsának is része. Hogy az ők is mi vagyunk, hogy nincs kétféle Magyarország, nincs biztonság és béke ott, ahol emberek magukra hagyatva, nyirkos nyomorúságban, villany, fűtés és tiszta ivóvíz nélkül tengődnek, hogy a társadalom leszakadó rétegei iránt igenis mindnyájan, egyenként felelősséggel tartozunk. Galgóczi Erzsébet, Csalog Zsolt és Tar Sándor nyomdokain járva a peremvidéken élők küzdelmét, a nélkülözésben is felcsillanó emberséget, a méltóság elpusztíthatatlan vágyát örökíti meg.

Nem akar mindent elmesélni, a lényegre fókuszál. Egy-egy jól megválasztott jelzővel képes atmoszférát teremteni. Érezzük a dohos falak, az áporodott ruhák szagát, és magunk előtt látjuk a fényüket vesztett tekintetekben megcsillanó végső reményt is: igen, van még, aki figyel. Van, akinek még fontos e darabokra hullott életek minden törmeléke.

„Nincs ez jól. Hát mi lesz velünk?” – kérdi Mihály a Cudar világ, hadd, hogy éljek én című riportban. Tényleg, mi lesz velük? Velünk, mindannyiunkkal?!

Valóban, cudar egy világ. Az ország, ahol élünk. A lassan teljes sötétségbe boruló, sárba süllyedő, leszakadó kis ország, ahol a történetek hősei vakon, legyengülve, de makacsul tapogatóznak a derengés felé, mert – ahogy a kötet zárómondatában olvashatjuk – „a villanyt még senki sem kapcsolta fel”.

Tóth Krisztina

Szerelem

Az út mellett van a tanya, látni itt az összedűlt gereblyék, a kifordult akkumulátorok és ténfergő kutyák között, ahogy az autók – nem sokan – elhúznak az aszfalton. Elfele húznak, de nem innen, hanem valahonnan mindig máshonnan, valahova máshova.

Polyákbokor.

Ez a tanya ezekkel a kutyákkal, ezzel a férfival az út mellett is a világvége. Nincs is. A férfit Mezei Andrásnak hívják, ezt mondja, amikor bemutatkozik, a kezét nem is nyújtja, én nyújtom csak felé az enyémet, szégyelli talán a piszkot rajta. Hányan tudhatják, hogy Mezei András a világon van? Hogy reggel felkel, lélegzik, eszik, iszik, hogy a fejét a pokróc alá dugja, ha bánata van?

A lábát mondja, rögtön a bemutatkozás után. Fel is húzza a nadrágszárát, csak egy félarasznyit.

– Látja? Látja…?

Nem látom, le kellene ahhoz hajolni egészen a porba, a lába mellett pörgő, ziháló kutya pofájába. De ő maga mindig látja, érzi, a lába rögtön a neve után következik, ha magára gondol.

– Ha csak egy nagyobbacska kavicsra rálépek, nyüszítek a fájdalomtól. A fájáson kívül nincs semmi. Nincs semmi.

Halkan beszél, egész közel kellene menni hozzá, de mégsem lehet, annyira magában van. Szép férfi lehetett egykor, a szemében is ott lebeg valami mélybarna titok. A keze is szép férfikéz.

– Látja, remeg. – Kinyújtja az ujjait előre, már amennyire az ujjak nyúlni akarnak. – Reggelente alig bírom kinyitni ezt a tenyeret. A szememet is alig. Háromszor műtötték a derekamat is. Gerincsérv.

Mikulás Szabolccsal jöttünk ki, a csendes tanyagondnokkal, a Human Net Alapítvány munkatársával. Járja naponta a bokortanyákat Nyíregyháza közigazgatási területén, próbálják csökkenteni a hátrányokat, amelyek az itt élők helyzetéből következnek. Mert, ahogy Mikulás Szabolcs mondja, hátrányok azok vannak bőven, és a helyzet egyre csak romlik, egyre szomorúbb, egyre többen maradnak magukra, hogy aztán jelöletlenül eltűnjenek ők maguk, és őutánuk a tanyáik is. Mondja Szabolcs, nagy baj az is, hogy sokan nem is kérnek segítséget, szégyellik magukat, a körülményeiket. Hogy a semminél is kevesebbjük van. András is csak nemrég kért segítséget. Így pár napja, hogy Szabolcs hozza nekik naponta az ebédet, szociális alapon.

Mezei András lassan jár, azt mondja, az orvos egyenesen eltanácsolta a járástól. Átmegyünk az udvaron, minden csupa szél, csupa céltalan lobogás, néhány tyúk, zacskók, ponyvák, kiszakadt vezetékek hullámzanak a maguk szűkre szabott köreiben. Befordulunk a kicsike házba, és azonnal megcsap a dohány és a kályha mélymeleg, fejbekólintós szaga. A nagy szegénység melege ez, a fűtetlen szobák hidegének párja. Sohasem kellemes, mindig túl sok vagy túl kevés. Van a másik ház is, vagy egykori épület inkább, mutat kifele a kicsi ablakon András.

– Anyámék háza volt, de már egy rom. Összedűl ez is itt mindjárt – ezt mondja, halkan, és csak a fejével bök fel, a plafon felé. Hogy lyukas itt is a tető, amott meg csak három fal van a négyből. Ott nőtt fel a kilenc testvérével. – Szegényesen éltünk. Nem volt semmink. Itt születtem, itt is éltem, Debrecenig mentem csak el a mai napig, akkor is a hivatalba vagy a kórházba, mert muszáj volt. Elkezdtem az iskolát, de a harmadik osztályban megakadtam. Felmentettek idegileg.

Kérdezem, mi az, hogy idegileg, hogy mi történt. Nem tudja, de nem is gondolja, hogy tudnia kéne. Megmondták neki, hogy ő inkább ne járjon iskolába, és ő sosem kérdezte, miért.

– Amíg apám élt, az jó volt. Addig szerettem. Amikor meghalt, azt nem tudtam elviselni. Fogságban volt. Nem is tudom, hol, de odavolt vagy hat éven át. Csak vártam, minden nap. Anyám aztán egyedül nevelt fel tíz gyereket. – Mégiscsak megjelenik egy félmosoly a szája szélén meg a szemében. – Segítettem anyámnak mindig. Fát vágni, vizet hordani. Anyám kedves volt… Ennyit tudok mondani – megvonja a vállát.

Odafordul a csöndes nőhöz, aki a széken ül, a körmét piszkálva.

– Ő meg a Reni – magyarázza. A lánya. Reni nem mozdul, csak fekete tekintetét fúrja mélyen az enyémbe, mintha valami nagy tudás lenne az írisze mögött, ami örökre ott is marad a koponyájába tűrve. Számolgatják, hány éves. Hirtelen nem is tudják.

– Harminc – suttogja aztán a lány.

– Annál biztos több – mondja halkan az apja. Aztán annyiban hagyják, mintha mindegy is lenne.

Onnan mondja tovább András, hogy tizenhat éves korában a csomagolóüzemben kezdett dolgozni. Régen nem beszélt erről, régen nem is gondolt erre. Most gondol, úgy, hogy maga is meglepődik tőle.

– …ott nagyon jó volt. Mert a lányok nagyon szerettek engem. – A szeme is felcsillan, mintha ott teremnének azok a lányok a fullasztó meleg szobában. – A főnök is szeretett. Mert vidám voltam. Almát csomagoltam, dobozokat hordtam, meg ládákat. Kiskocsival odahúztam, felraktam a szalagra. Húsz évet voltam ott. Aztán eladták a vállalatot, és nem volt munka más.

Mesél egy lovas kocsiról, aminek aztán aláfordult a lába. Végigfuttatja magában hangtalanul az éveket, de nem találja, melyikben történt a baleset. Mindegy ez is.

– Külső, belső boka, az egész szanaszéjjel törött. Azt mondta az orvos, jobb, ha levágják. El volt feketedve egészen, el volt az már majdnem rohadva. De én nem hagytam, legalább a lábam legyen meg. Kértem nagyon a Jóistent a lábamért. Ettem a sok nyugtatót, betakartam a fejem, úgy sírtam mindig. Megköszönöm a Jóistennek azóta is, hogy így megsegített. Más köszönnivalót nem találok, de nem is keresek.

Meg is kapta akkor a papírt az ötvenszázalékos egészségkárosodásról, meg vele együtt a rokkantsági nyugdíjat. Hogy mennyi volt az akkor pontosan, nem emlékszik, kidobálta a papírokat később, keserűségében. Tizenvalahány ezer. Aztán úgy tíz éve vége lett az egésznek. A világnak is.

– Elvették, és azóta se kapom… – bólint lefele, a földre. Aztán tessékel, üljünk le. Egy köteg gondosan összerakott papírt hoz elém, mutatja, mutatná egyszerre az összeset, mint valami bizonyítékot, ami élet és halál közt meghúzza a határt. Orvosi papírok.

– Hiába fellebbeztem, jártam be Miskolcra. Azt mondta nekem Miskolcon akkor a doktornő, hogy nagyon sajnál engemet, mert tény és való, hogy a betegség fennáll, rá is írta ő ezt a papíromra. De azt mondták, valaki odaszólt mindenhova, hogy nekem ne adják meg újra a nyugdíjat. Azt mondták, azért rendes pénzt szokás fizetni valaki zsebébe, hogy ráírják. De nekem nincsen pénzem. Honnan volna?

Reni átül a székről az ágyra. Kérdezem Andrást, mit szokott csinálni a lány egész nap.

– Ül – mondja az apja. – Ül… – ismétli meg. Hátha úgy, ha kétszer mondja, többnek tűnik. Közben az ablaknál matat, az összevissza drótok között. Kapcsolná fel a villanyt.

– Na, így van csak ez is összekötögetve, tákolva inkább. Onnét jön át, a régi házból, mert ott van az óra. Ki akarták azt is kapcsolni, de aztán megengedték, hogy ilyen feltöltős villanyóra legyen… Igaz, mióta a nyugdíjat elvették, lett is egy kis adósságom. – Lehajtja a fejét, erre nem büszke. Mintha csak tehetne róla. Előhoz egy fecnit is, a számla, hogy kétezer forintot most töltött fel az órára, de azon nyomban le is vontak belőle kilencszáznyolcvanat az adósság törlesztése okán. Így megy ez minden alkalommal, amíg a száznyolcvanezer hátralék ki nem telik.

Reni most az ablakról az ajtóra néz át. Nem sok dolgot lehet itt a szobában nézni. Micsoda türelemjáték. A lány anyja is a vállalatnál dolgozott, ahol András is. Egy barát volt csak, úgymond, semmi több, Renáta egy véletlenből lett. Az anyja nem sokkal azután, hogy megszülte, otthagyta a kórházban. András bement a lányához, amint tudott, elismerte az apaságot, és hazahozta a babát, ide. Akkor még volt munka, volt táppénz, volt minden, már ami itt, a polyáki szelek között a mindent jelenti.

Azt lehetett látni, hogy Reni sérült, hogy az értelme nem ép. De diagnózis nem lett, odáig nem is jutottak. Most sincsen, csak az, hogy ül, ül egész nap, és ha nem ül, akkor fél, akkor retteg. András azt mondja, a lány papírjai rég eltűntek. Személyit is csak nemrég segített csináltatni neki a családsegítő.

– Én nem kértem segítséget sosem… Én nem panaszkodtam. Pedig tőlem elvettek mindent. – Mikulás Szabolcs felé emeli a fejét, hálával. – Szabolcsék segítenek most, nem régóta, az alapítvánnyal meg a családsegítővel. Nagyon jók hozzánk. – Mégiscsak úgy mondja ezt, mint ami semmit nem tud itt átfordítani igazán. A lényeget, a lassú, szegekkel kivert csöndet nem.

– De én minden reggel elvittem a lányt az iskolába, elmentem érte délután. Azt én nem hagytam, hogy a nyolc általánost ne végezze el! – Most először, és csak a pillanat tört részére kiegyenesíti a gerincét. Aztán visszahullik önmagába, a lába köré. Azt tapogatja megint.

– Én semmit sem várok már. Hát mit lehetne? – Néz rám, mozdulatlanul.

Akkor veszem észre a virágokat. A szobáról még nem is beszéltünk, az eddig mintha épp olyan színtelen lett volna, mint András kedve. De most, ahogy a nő megáll az ajtóban és körbemutat, elkezd rikítani a kontraszt. Eddig is itt volt a nő, csak nagyon szótlanul, akár egy színes szellem. Nem is akar szerepelni. Piros, sárga, lila művirágok az asztalon, a kicsi szekrényen. Nettül narancsra festett falak. Kicsike csipketerítő. A nő neve Gyöngyi, kezét csípőre rakja. Egy hónapja lakik itt, azóta lett kicsinosítva minden. Mondja, előtte mi volt. A szénfekete falakat, a rothadó szekrényt, a háromlábú, megpenészedett széket, amiket mind kihajíttatott Andrással az udvarra. Tűzre mennek majd. Most Gyöngyi segít Andráséknak, ő kapja a 100%-os rokkantságra a nyugdíjat. Sorolja az agyi infarktusát, a vérnyomását, a depresszióját, mutatja a maroknyi aznapi gyógyszert. Egy internetes ismerkedőoldalon akadtak össze. Andrást egy – az egyetlenegy – barátja beszélte rá erre, hogy ne legyen már örökké egyedül, hogy kerüljön már bele valami remény. Az első, akivel üzenetet váltottak, Gyöngyi volt. Felnőtt gyerekei, unokái vannak már.

– Szoktam kérdezni őt, miért jöttél te ide hozzám? Csak hogy lom legyek a nyakadon…? – mondja András egész halkan a szoba közepe felé.

– Hát nem tudom én se – pirul talán a nő. Lefele figyel, a papucsára. – Nem jó egyedül lenni… Meg aztán, valami megfogott benned, András. – Felém fordul, nekem mondja tovább, hogy mi. – Hogy nem verekedős… Nem bántja a nőket. Ha főzök, nem veri a fejemhez a fazekat, hogy túl sós vagy túl sajtos. Ez a szerelem.

András arcára kicsike, kamaszos mosoly kerül, de csak egy pillanat az egész, elmúlik.

– Amíg ő nem jött, ketten voltunk mi itt mindig. A Reni meg én – meséli tovább. – És egyedül a lányt nem lehet hagyni. Volt, hogy hazajöttem, és nem tudtam ide bejutni. Annyi szeget vert az ajtóba, esküszöm. Azt mondta, a szekrényből kijött valami nő, és késsel szurkálódott… Látomásai vannak. – Szomorúan vonja meg a vállát. A lány meg néz, rá, aztán rám, mindig kifelé néz, mindig valami körvonaltalan várakozással, sose befelé. Az apja mondja, szokott a lánynak gyógyszert adni, nyugtatót. Nem olyat, amit az orvos írt fel, orvos nem látta évtizedek óta.

– Most már van időpontunk a pszichiátriára, hogy lett személyije a Reninek. De eddig hogyan vittem volna? – Nem is tudja, magyarázkodjon-e. Aztán mégis. – Amióta a nyugdíjamat elvették, nekem életundorom van. Én akkor összeroppantam, semmi lettem. Bárhova fordulok, csak az elutasítás. Miért forduljak akkor bárhova? Nem nézik, hogy beteg is vagyok, védett korban is vagyok, hatvanhárom évesen. Elmondom én, nem szégyellem, hogy a kgst-piacon a ruszkik árulnak gyógyszert, ott szoktam venni magamnak. Nyugtatót. Megmondom nekik, mire kell, azt odaadják. Azt se tudom, mi az, mert oroszul van ráírva. De mit szednék be mást, a rendes gyógyszert megvenni nem tudom, miből. Semmi pénzt nem kapok. Semmit, tavaly október óta. Akkor elvették azt a 22 ezer forint támogatást is, ami volt.[1] Egy kilométerre van itt a postaláda, oda mindig kimentem, amikor a postásnak hoznia kellett a pénzt. Aztán egyszer csak hiába mentem. Néztem minden nap, jött-e, nem jött-e. Bementem a hivatalba, ott mondták, azért nem jött, mert elvették. – Hosszú csöndet tart, mintha még mindig nem hinné. – Még egy papírt se küldtek róla. Azt mondták, még a nyilvántartásból is kitörültek, mert nem fogadtam el a közfoglalkoztatást. Megvizsgált pedig az orvos, aki leírta, hogy én csak négyórás munkára vagyok alkalmas, ott is felügyelettel, meg ülésben, az idegállapotom, a lábam meg a sérveim miatt. De nekem se iskolám nincs ahhoz elég, hogy beüljek dolgozni valahova, de ha lenne, akkor is hol lenne éppen olyan munka, amikor semmilyen sincsen. Éjjelente meg rám jön a köhögés, tiszta véres izé jön fel akkor belőlem. Hogyan ássak én árkot?

Gyöngyi szól most közbe, nagy lendülettel.

– Hát hogy? Ahogy mások, a közfoglalkoztatásban. Megállnak az állomáson, aztán ott ülnek egész nap elbújva, semmit se csinálnak. Vagy mehetnél tanfolyamra, András. A lányom is járt főzőtanfolyamra meg mindenre…

Erre András nem mond semmit, csak nézi a nőt, valami nagy, elnéző, ijedt hálával. Az meg belemerül a pakolásba. Megjegyzi, kell még egy szép függöny majd az ablakra.

Kimegyünk az udvarra. Mutatja András a sok szemetet, az összedőlt, régi bútorokat, a mindenféle vasakat, lomokat, aztán mondja, mondja megállíthatatlanul.

– Nem szégyellem, ha úgy vagyok, én is elmegyek, guberálok. Ha meg olyasmit találok, kiviszem a régiségpiacra. A kétszáz forint is kétszáz forint. Csak hát fél már az ember mindentől, fél a büntetéstől. Büntetik már a szegénységet, a szükséget is. Akkor is hív a Gyöngyi mindig, kérdezi, hol vagyok, aggódik. Azt mondja nekem, „drágám”. Így. Ha rám jön a bánat, én be szoktam húzni a fejem a paplan alá, mint a gyerekek. Akkor a Gyöngyi kitakarja, és azt mondja, ne csináld. De van, hogy azt mondja, el fog innen menni. És igaza is van. Miért maradna…?

Csak néz rám, mintha várna tőlem valami választ. Valami csodát.

Újra feltámad a szél, csupa céltalan lobogás, néhány tyúk, zacskók, ponyvák, kiszakadt vezetékek hullámzanak a maguk szűkre szabott köreiben. Kinn, az úton autók húznak el, máshonnan, máshová.

(2019)

———

Megjelent a cikk, és én alig győztem a felajánlásokat továbbítani Mikulás Szabolcsnak. Ő aztán továbbította őket Mezei Andráséknak. Az olvasók küldtek tárgyakat, gyógyszert, élelmiszert, pénzt. Muszáj volt Mikulás Szabolcsnak megfognia András kezét, és elvinni őt a bankba, hogy saját nevére szóló számlát nyissanak. Oda megy azóta is – három éve már – minden egyes hónapban az a negyvenezer forint egy ismeretlen jótevőtől. Az nekik egy fél világ.

Gyöngyi azóta is ott van Andrással, azaz újra ott van. Szereti. Ő vigyáz Renire, amíg András az erdőre jár, fát gyűjteni télire, meg összeszedi a hasznosnak gondolt lomokat. Renit egyedül hagyni most sem lehet, de figyelni kell rá erősen amúgy is.

Egyszer baltával támadt Andrásra.

A családsegítő ügyködése mentén lettek papírok, orvosiak meg hivatalosak Renátának, Andrásnak is. Így lett nyugdíj is, végre. És életbiztos elektromos hálózat. Összeadták idegen emberek.

Mikulás Szabolcs azóta is hordja nekik az ebédet, azzal a különbséggel, hogy Andrásnak most már fizetnie kell érte. Van már keresete. A nyugdíja közel nyolcvanezer forint…

És Mezei András már jobban van, már nem hajtja annyiszor a takaró alá a szomorúság. Nevet is néha, mosolyog. Mert megtudták az emberek, hogy ő van, hogy él, ott, azon az út menti tanyán. Sőt. Ő maga is elhiszi már, hogy létezik.

Éden, avagy beűzetés a Paradicsomba

Ülnek egymás mellett a hajléktalanszállón, válluk összeér. Körülöttük kacatok (kincsek), és a talált vacsora. Kukázásokból van minden, kivéve az egészséget, mert az nincsen. Talán sose volt. Van más.

– …szóval álltam ott az erdőben, mint Robin Hood, vagyis hát éppen pisiltem, mikor ez a falu legszebb, fényességes leánya elémbe toppant – így kezdi Józsi, zengő, templomi hangon.

– Éppen karácsony szentestéjén lesz huszonkét éve…

Ezt már Zsuzsa sóhajtja hozzá, és vékony, olajos ujjait Józsi homlokához érinti. A hangja fáradt, most ért „haza” az utcaseprésből. Józsi kihúzza magát, egy elnagyolt mozdulattal felitatja a gennyet a bal vállán tátongó sebgödörből. Mintha csak a homlokát törölné meg.

– A nyolc év alatt, amit odáig abban a vadkempingben lehúztam, nem láttam olyan szépet.

Zsuzsa pirul, akár egy hamar felnőtt kislány, Józsi mellkasához fúrja a fejét. Az megsimogatja, puhán.

– De akkor ő még a férjével lakott a telepen.

Zsuzsa csak nézi az összetört testet, mosoly nélkül. Lehalkítja a hangját, a fejét leszegi.

– Engem sosem szerettek. Semmire sem emlékszem, nem is akarok. De tőle mindent megkapok, ami elveszett. Mindent.

Józsi a kezei közé fogja a sovány arcot.

– Az én Sanyarú Saroltám… Igen, Te megérdemled, még sokkal többet is. De többet én nem tudok, mert tőlem elvették, belőlem kiverték. Emlékszem, egyszer felszálltam a vetőgépre „kutyázni” a többi ördögfajzattal. Anyám meglátta, mennyire örvendezem, hát úgy összecsapkodott a vizes felmosóronggyal. Sűrűbb volt rajtam a hurka, mint a hentesnél. Apám hazajött, kérdi, miért pityereg ez a kisfiú. Azután ő is megvert. Így ment ez mindennel, minden nap. Még jó, hogy nem voltak többen… – Legyint. – Aztán ipari tanuló voltam Csepelen, dolgoztam a gyárban, de apám lebetegedett, hát hazahívtak Szabolcsba, vigyem tovább az állattenyésztést. Ott megesett életem első ballépése: megnősültem. Elváltam, irány vissza Pest, vissza Szabolcs, és mentségem nincsen, újra megnősültem.

Kopott fotót vesz elő.

– Így lett ez a gyönyörű kislányom.

Ő még lát mindent, amit az idő, a nap és a fagy lerágott már a képről, a lány szeme színét, és főképp önmagát, még harminc kilóval erősebben, egyenes háttal.

– Nem voltam ám ilyen toprongy mindig… – nevet.

– Gyönyörű volt! Az alakja, mint valami kínai váza! Az izmai, mint azoknak a hatalmas fekete bokszolóknak! Nagyjából. – Zsuzsa a levegőbe rajzol, a magasba néz. – De most is szép vagy, Joci. Nekem szép. És ha kellettél úgy is, kellesz mindenhogyan.

Józsi széttárja a karjait, valami furcsa megkönnyebbüléssel.

– Hála a Mindenhatónak, nekem az egészségem a legutolsó. Háromszor lyukadt ki a gyomrom, kétszer volt sérvem, kétszer vakbelem, egyszer tüdőembóliám. A bokám, a csuklóm eltörött, az erdőben megkéseltek, az utcán megvertek, a szállón megmérgeztek. Három ujjam nyomorék, a lábujjaim meg válópert adtak be, aztán elhagytak. Pitty és potty.

Megmutatja. Mintha csak egy borotva ejtette karcolás lenne.

– Állítólag a cukrom. A fájdalom nekem már smafu. A vállam kétszer tört el egymás után. Most hányan mondják, hogy menjek vissza az orvoshoz, mert a karomat levágják, ha nem megyek. De hát hol érdekel az engem?! Egy fél pár kesztyűvel kevesebb. Tiszta haszon.

Kacsint. Zsuzsa meg csak ül csendben. A fejét ingatja, száját, szemét összeszorítja. Józsi visszahúzza lábára a zoknit. Nehezen megy.

– Én mindig könnyen vettem a dolgokat. Mikor másodszor is visszajöttem Pestre, felhúztam az erdőben egy nejlont, szépen körbe a hullámpalát, az volt az én kis hajlékom. Onnan jártam munkába, mert akkor még volt. És közben csúsztam, egyre lejjebb. Senkit sem hibáztathatok érte, csakis önmagamat. Aztán jött ez a gyönyörűség, és összeédeskedtünk.

Magához húzza Zsuzsát, ő cserébe hosszú, kamaszos csókot nyom a vállára.

– Hamar elvált, de még az apjáéknál lakott. Onnan jövögetett le hozzám az erdőbe, hogy megjárjuk a fényességes mennyországokat.

Zsuzsa arcába belefut a vér.

– Aztán kopogtattak a fejemen a rendőrök, kapjam össze magam, mert holnap jönnek az önkormányzattól, döntik a kunyhómat. Nem illettem a tájképbe. Pedig nem is látszódott, egészen körbeölelte a bodza. Akkor átköltöztem a Kőér utcába, a kiserdőbe, onnét meg a Patkányfiaztatóba. Nincs nekem bajom az állatokkal, de azok úgy táncoltak éjjelente az ember gerincén, hogy nagyon meguntam.

Zsuzsa folytatja:

– Engem akkor raktak ki apámék. Anyám elém állt, hogy válasszál lányom: vagy mi, vagy a csöves. Tudod, mit, anyukám?, mondom erre. A csövest választom. Összepakoltam a kis batyum, és lementem Őhozzá.

– Na mondom, Otthont kell faragni ennek a lánynak. Mert én még elvagyok az avarban, meg a zavarban, de őneki fejedelmibb lakosztály illik. Fogtam, és leástam az agyagosba egy akkora kunyhót, hogy abba az asszony ágya is elfért, meg az enyém is. Az övével szembe a ruhásszekrény, az enyémmel szemközt a kályha. Két hétig ástam éjjel meg nappal. Akkor még ember voltam…

Megfeszíti nem létező bicepszét, felszisszen a fájdalomtól. Zsuzsa behunyja a szemét, az arca kisimul.

– …az volt az Édenkert. A Határ úti metrónál, a büdös patak mellett. Öt méter hosszú, két méter széles a föld alatt, kinn meg a tengernyi végtelen, végeredményben az egész világ. A rendőrök bejöttek, rágyújtottak, a csikket a hamutartóba nyomták.

Zsuzsa finom mutatóujját a magasba emeli, úgy mondja ezt. Józsi mesél tovább.

– Ott semmi szemét nem volt. Mondták is, hogy ilyen tiszta csövestanyát még életükben nem láttak soha. Asztalunk volt a szabadban, meg egy igazi franciaágy. Az volt a terasz. Meg egy szánkó, arra rákötöztünk egy szivacsbelet, és hopp, meglett a fejedelmi trónus. Jöttek hozzánk a környező lakók diskurálni, akkora volt a kényelem. Ha úgy döntöttünk, hogy unatkozunk, nekiálltunk kártyázni. Ha azt is meguntuk, célba lőttünk. Kacagtunk, mint az eszelősök, az avar kavargott körülöttünk. Az asszonytárs főzött, mögötte a rádió duruzsolt. Az elment elemmel, a fény meg jött a gyertyával. A kályha széjjelontotta a meleget, hiába húzott kinn a mínusz tízes cúg. Amikor ez a gyönyörtanya rosszalkodni akart, csak odabújt énmellém. Szabadok voltunk a végtelenségig…

– …aztán újra leromboltak mindent. Hiába jött az a sok aktivista a Város Mindenkié szervezettől, hogy megvédjék a mi Paradicsomunkat. A rendőrök még náluk is többen voltak, elvitték őket bilincsben. Mi csak álltunk. Néztük, ahogy elpaterolják az ágyunkat, a szekrényünket, a szánkónkat, az egy köbméter felhasogatott fánkat, amiről még a számlánk is megvolt… Mindenünk összetört. Csak a ruháinkat engedték összeszedni.

Az arcuk most szinte rezzenéstelen, mint akik tudják, az élet ilyen apró fricskáira nem érdemes adni.

– Meséltek mindenfélét, hogy hova menjünk, mi meg mondtuk, hogy a kutyáink nélkül sehova. Volt akkor a két gyönyörűségünk, a Csufi meg a Rocky. A Rocky volt a mi őrangyalunk, még a darazsat is megette. Úgy kerítette nekünk egy remekbe szabott rendőrnő az Aszódi úti hajléktalanszállót, mert ott volt kennel. Örültünk, hogy mégis víg az élet. Kaptunk egy négyágyas hédert, egy másik párral. Volt ott az a kis nő, egy rózsás kis boroshordó, úgy becsámpázott mindig, mint annak a rendje. Egyszer aztán véget nem érő szédületében beletántorogta magát a saját bokájába, mint Fülig Jimmy. Senkit meg nem kérdeztek, csak engem bevittek a fogdára. Aztán mehettem vissza az erdőbe a nejlon alá, nyolc hónapra. Nyáron a szúnyog csípett, télen a fagy. Nem újdonság, de nem örvendezik tőle az ember. Közben a Csufit megmérgezték, a Rockyt ellopták. Aztán a szocmunkások, a Jóisten áldja őket, elrendezték, hogy idekerüljünk együtt, a Táblás szállóra. Azóta ez a szoba a mi kis fészkünk… Panaszra itt sincs okunk. Persze a folyosón megy az ordítozás, őrületes káoszok kerekednek. De van egy titkos cigiző helyünk, hátul, ott belehuppanunk a két pihepuha fotelba, és mienk a világ.

– A napjaink elfogadhatóak. Engem kivet az ágy hajnali négykor, akkor még hagyom a gyönyörtanyát, hadd szunnyadjon. Öt órakor megsimogatom azt a ragyogó kis orcáját így… – Puhán, a középső ujj felső percével mutatja. – Akkor ő összecihelődik, begöndöríti a haját…

Nevetnek.

– Jaj, Jocika, dehogy göndörítem!

Zsuzsa szégyenlősen simítja vissza a tincseit a kendő alá.

– Az asszony elmegy dolgozni, s amíg ő varázsseprűjével patyolatra sepri a kerületet, én szépen lekoldulok a kiskutyával. Mert van ám most is egy egészen picike pattantyú, a Marcang. Én csak leülök vele a Határ útnál, és nézek, mint egy faszent. Aki akar, ad, aki nem, nem. Én nem szólok senkihez. Úgy vagyok, mint a kaméleon, csak a szemem jár mindenfele. Nyolc éve kijárok, vannak már állandó szponzoraim. Ha csak közeledik valaki, már tudom, mennyit kapok. Meg a Marcang is tudja… Hordják neki a gasztronómiát. De meg is érdemli, mert ha velem van, legalább egy ezressel vastagabban zárul a műszak. És az már nem semmi!

– Vasárnaponként én is kijárok ám a templomhoz. Koldulok. De az én igazi szenvedélyem… Na mi az, Jocikám? – Zsuzsa huncutul kérdez, szemöldökét felhúzza. Józsi csak mosolyog.

– A kukázás, mi más. Azt imádja. Végre leheveredem, aztán elkezd nyaggatni: Jocika, menjünk már kukázni! Mutasd meg, Drága, milyen szép cuccot találtál ma! De szedd ki rendesen, hogy látszódjon!

Zsuzsa pattan, a kis hűtőt ragyogva tárja ki. Áhítattal veszi elő egyik zacskót a másik után, a szavak meg, mint valami szentség gyöngyöznek ki a száján.

– Pulykanyak… Hurka… Egy csomag fejtett bab… – Rövid hatásszünet után egy letakart fazékra mutat. – És íme a vacsoránk: csirkecomb krumplipürével! Mindet így találtam egy kukában, jéggé fagyva.

– Mindenünk onnan van.

Az apró szobában most megmutat többek között két rádiós magnót egy C. C. Catch és valami japán feliratú hangkazettával, három vekkerórát (kettőnek hiányzik a mutatója), négy csokor művirágot, két hajhabot (egy göndörítőt és egy kiegyenesítőt), egy női borotvahabot és két önbarnítókrémet.

– De a rekordom… úgysem fogja elhinni. – Zsuzsa közelebb hajol, suttog. – Harmincnégyezer forint egy kidobott női táskában!

– Jól van, jól, de én lefőzlek ám! – Licitál rá a másik, és nevet. – Egy marék arany az erdőben, nyaklánc, karperec, fülbevaló…

– De ez mind semmi! – Zsuzsa arca ragyog, izgatott gyerekként röpül a fiókhoz. Egy egykoron talán ezüstszínű ékszerzsákot vesz elő. – Ez az én talizmánom. – Kibontja. Akár egy gyémántot, egészen apró csontocskát illegtet vigyázva a tenyerén. – Ez az én párom egy darabja. A lábujjából való… – A hangjában semmi más, csak egyszerű, szép szeretet. – Ezt pedig én találtam neki… – Egy másik fiókból műanyag ablakos kis keretet vesz elő, benne alumíniumkulcs s egy felirat: „A szívem kulcsa”.

– Hát ez a mi legnagyobb vagyonunk. Több nem is kell. Jó lenne visszamenni az Édenkertbe, nagyon jó. De talán meg sem érdemeljük…

Az ablakon betűz a nap. Belenéznek. Csak a válluk ér egymáshoz megint. Sorolják, egymás szavaiba fonódva:

– Reggel arra ébredtünk, hogy fuvolázott a sárgarigó…

– Odaült a fára, én meg mellé. Fütyültem vele. Meg az örvös galamb…

– …az ólomszürke! És a babszem madárka, a fekete rigó, a cinke…

– A fakopács…

(2014)

Tartalom

Előszó

Szerelem

Éden, avagy beűzetés a Paradicsomba

Epöli gyöngyvirágok

„Betiltanak engemet is”, avagy: Neve, Zsuzsa

Összekulcsoljuk a lábunk, és boldogok leszünk

Álomból valóság

Hádá, kisfiam…

Emlékszem a holdra is

Az Igazi

Anyu… anyukám!

Ani néni

Engem még nem talált meg senki

Sanyi… Sanyi…!

Advent

Kilenc rózsaszín szemüveg

Egy ember

Kilencven év magány

Utazás a valóságba

Majd megnövök

Rabszolgák

Egy csipet empátia, egy marék kitartás

Jogában áll hallgatni

Egy olyan élet

Cudar világ, hadd, hogy éljek én

Csend, élet

Forgalmazza:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0

Varela – SIL Open Font License v 1.1

[1] A foglalkoztatást helyettesítő támogatást – a szerk.