Borítószöveg

Kicsoda valójában Náray Tamás? Itthon és külföldön elismert divattervező, festőművész, író, Spanyolországban élő világpolgár vagy debreceni lokálpatrióta? Netán mindez egy személyben? Erre a kérdésre ad választ a szerző legújabb és talán legszemélyesebb, legszókimondóbb kötete, amelyben egy csokorba gyűjtve adja közre életének személyiségformáló eseményeit, a családi legendárium történeteit. A sodró lendületű írásokból ugyanakkor egyfajta korrajz is kirajzolódik a szocializmus és a rendszerváltás korának tipikus karaktereivel, amelyben tükröződik a szerző tágabb és szűkebb családjának sorsa. Igazán sokszínű könyvet tart kezében az olvasó, de mindegyik történetben megjelenik az a több generáció élettapasztalatait bölcsességbe sűrítő személy, akinek Náray Tamás talán a legtöbbet köszönheti: az édesanyja. Vallomás a fiúi szeretetről - nem csak szülőknek.

NÁRAY TAMÁS festőművész, divattervező. Külkereskedelmi, majd közgazdaságtani tanulmányokat folytatott. Dolgozott külkereskedőként, ipari formatervezőként, öltözéktervezőként, de mindvégig a művészetek jelentették az igazi hivatását. Pár év kivételével az egész életét végigkísérte a festés. Az első, önéletrajzi ihletésű könyve, Az utolsó reggel Párizsban 2016-ban jelent meg, amelynek a folytatása a 2021-ben született Volt egyszer egy varrodám. Nagy sikerű trilógiájának első kötete, a Zarah 2017-ben jelent meg, amelyet 2018-ban a Zarah öröksége, 2019-ben pedig a Zarah álma követett.

© 2022 Náray Tamás

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor

A borítón szereplő képet
a szerző szíves engedélyével közöljük.

A borítófotón a szerző édesanyja látható hétévesen,
a szerző nagymamájával.

ISBN 978-963-604-104-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyám szerint
a mesék és a való élet közötti határvonal
többnyire alig látható…

Prológus

ANYÁM FEBRUÁR UTOLSÓ NAPJÁN halt meg. Reméltem, hogy elérjük a márciust, mert mindig az a hónap volt a feloldozás. Már csak egy nap hiányzott hozzá.

Hatvan év alatt sem sikerült jó viszonyt kialakítanom a februárral. Ami azért igen vicces, mert abban a hónapban születtem. Így annak elvileg jónak kéne lenni, nem igaz?

De nem. Február egészen egyszerűen nem akart erről tudomást venni.

Viszont legalább néhány nappal rövidebb, mint a többi hónap. Ez is valami… Tovább bonyolítja a helyzetet, hogy már-már hagyományosan nem jövök ki jól az év végével, és az év első hónapjával sem.

Hároméves sem vagyok még, amikor kiveszik a vakbelem. December huszonharmadikán. Késő este, ügyeletben. Hogy egyáltalán lehetnek-e egy hároméves gyereknek emlékei egy ilyen estéről meg az elkövetkező napokról, fogalmam sincs. Nekem vannak.

A folyosón még látom anyám és apám rémült arcát elsuhanni, ahogy a beteghordó szalad velem a műtőbe, én az ölében fekszem meztelenül, aztán hirtelen elvakít a fény. Az asztalon remegni kezdek, a hasam már nem görcsöl, de nagyon fázom, aztán valami szíjszerűséget érzek a lábamon, majd a fejem fölé pillantok, és meglátom egy idősebb nő szemét, ami a haját lefogó és az orrát, száját eltakaró gézből kilátszik, talán mosolyog is, ahogy fölém hajol, és mond valamit, a hangja kedves, de nem nyugtat mégsem meg, és valójában nem is értem azt sem, amit mond, és akkor gyorsan a szám elé tesz egy fehér anyagot, amitől rettenetesen szédülni kezdek. Megállíthatatlanul, míg el nem vesztem a tudatom.

A feldíszített fenyőfa a kórterem közepén áll, közvetlenül mellette az ágyam, körben felnőtt férfiak fekszenek. Legalább hatan, de az is lehet, hogy nyolcan. A hasamon homokzsák, a fájdalom égő és éles, a lábam nem tudom mozdítani. Kikötözték. Szigorú arcú nővér jön, és injekciót ad. Csak úgy, oldalról, ahogy hanyatt fekszem. A csípőmbe hirtelen feszítő érzés áll bele.

Meglátom anyámat az ajtóban. Folynak a könnyeim. Hánynom kell. Anyám azt mondja, ne sírjak, mert az orvos azt mondta, ha felzaklat, hogy itt van, és sírok, nem jöhet látogatni, nehogy kiszakadjon a seb. Mondom, nem sírok. Csak folynak a könnyeim.

A karácsonytól félek. Vagyis inkább tartok tőle, mert sok minden más is, ami nem volt jó, ilyenkorra esett. Pedig biztosan nem az tehetett róla. Vagyis pontosabban nem tehetett semmiről. Mármint a karácsony. De mégsem szeretem. Csak túl akarok lenni rajta. Lehetőleg ép bőrrel. Anyám mondta mindig, hogy az első benyomásra nincs második lehetőség. Igaza volt. Emiatt a karácsony és én nem is lettünk barátok.

December huszonhetedikén mondta anyám, hogy a lábában muszáj egy eret kicserélni. Tudta már egy-két héttel korábban is, csak nem akarta pont karácsonykor mondani. És hogy ez nem várhat. Harminc évig bírta a mélyvénás trombózis miatt a combjába beültetett cső.

Januárban megcsinálták az érfestést. Az eredmény letaglózott: a hasi artériája kevesebb mint negyven százalékban volt átjárható. Az orvos azt mondta, hogy ki lehetne cserélni, de ebben a korban már nincs értelme egy ilyen heroikus műtétnek. Mintha arról beszélnénk, hogy a hűtőt megjavíttassuk-e, mert már az előző lakásban is voltak vele gondok, ahonnan éppen tíz éve költöztünk ide. Ugyanakkor pontosan értettem, mire célzott.

A műtét után anyám lába nem gyógyult a megfelelő ütemben. Mondták, hogy sajnos a keringés…

A járvány tetőpontján jártunk. Anyám kategorikusan megtiltotta, hogy ezért Magyarországra utazzak. Tudtam, hogy lehet neki ellentmondani, de nem éri meg. Így maradt a napi kétszeri telefon.

Minden reggel néztem a neten, hogy a korcsoportomat oltják-e már. Itt ebben a rendszerben csinálták. Úgy számoltam, legkésőbb február közepén sorra kerülök. De ez elmaradt.

Egyik reggel anyám piheg a telefonba. Kérdezem: Felkeltettek? Már járkálhatsz? Mondja, nem, szerinte csak a sok fekvéstől van. Nincs a lábában erő.

Az én lábamból is kimegy az erő, de másról kezdünk beszélni, újságolom, jövök a könyvkiadóhoz, hamarosan indulok. Megfenyeget, hogy oltás nélkül ne merészeljek most, a tomboló járvány közepén Magyarországra jönni. De, mondom, anyu, muszáj lesz. Ezt a szót felejtsd el, ha az egészségedről van szó, suttogja erőtlenül.

Hívom a kórházat. Mondom, szerintem nagy baj van. Mondják, nincs teszt. Kérdezem, hogy akkor mit lehet tenni. A főorvosnő majd megmondja hétfőn. Péntek reggel van.

Aznap megveszem a repülőjegyet. Amszterdam és München érintésével jutok el Barcelonából Budapestre. Hajnalban indulok, és késő este érkezem a máskor mindössze kétórás út helyett. Bekapcsolom a telefonom. Üzenetem jön a barcelonai családi orvostól, hogy másnap reggel mehetek az első oltásra Vilanovába, a sportpályára. Visszaírok, hogy sajnálatos módon ez most nem történik meg. Utána hívom a kórházat. Felvilágosítást csak reggel kaphatok, mondja egy férfi. Mondom, akkor továbbmegyek Debrecenbe. Közli, hogy nincs értelme, mert látogatási tilalom van érvényben.

Ki sem pakolok, csak végigdőlök a sötétben az ágyon a pesti lakásban. Elalszom, felébredek, nézem, mikor lesz legalább hét óra. Megint elalszom, megint felébredek, azt hiszem, hogy lekéstem a korai hívást, de csak tizenöt perc telt el. Anyámra gondolok. Egész nap nem vette fel a telefont. Minden városból hívtam, ahol leszálltunk.

Héttől kilencig próbálom megtudni, mi történt. A főorvosnő majd megmondja, közlik. De a főorvosnőnek sok dolga van. Érthető, teljesen, csak ez engem mégsem nyugtat meg. Szünetet tartok a telefonálásban.

Iszom egy kávét. Anyám szerint velem mindig minden fordítva van. A kávét én nyugtatónak iszom.

Tíz után valamivel tudom meg, hogy átvitték a nagy koronavírus-osztályra. A balsejtelmem egyszeriben testet ölt: látom, ahogy ott feketéllik előttem, áthatolhatatlanul, mint valami nyálkás kőtömb. Még a szagát is érzem.

Kiderítem a nagy koronavírus-osztály számát. Kora délutánra sikerül valakivel beszélnem, aki megszán, és elmondja, hogy ott már ne keressem az anyámat, mert időközben átvitték az intenzívre. De a számukat nem tudja vagy nem adhatja meg, már nem hallom, mit mond, nem értem, csak zúg a fülem, szinte bereped a dobhártyám, és azt érzem, hogy üvöltenem kell. Udvariasan elköszönök, és kétségbeesésemben puszta kézzel szétverek egy széket.

Oltást kell szereznem. Minél hamarabb, hogy legalább emiatt ne aggódjon az anyám. Közben beszélek az intenzívvel, és mondja a hölgy, hogy háromtól van a doktor úr, akinél érdeklődhetek. De mondom, legalább annyit, hogy… vagy valamit! Sajnos neki nem lehet, mondja. Megértem. De ettől még idegesebb leszek.

Kitöltöm a papírokat, elküldöm a megadott helyre. Telefonálok is, végre valakit elérek. Az ügyintéző azt mondja, hogy itt nem kaphatom meg az oltást. Mondom, de Európai Unió… meg minden. És hogy állampolgár vagyok. Igen, mondja, de ott él, és ott fizet biztosítást, elment innen, úgyhogy akkor kérje csak ott! Az ottani adófizetők pénzéből…

Nem jutok szóhoz. Ritka helyzet ez, mert anyám szerint nekem mindenhez van valami hozzáfűznivalóm, de maga az alkalom is kivételes. Pedig azt mégis a tudomására kellene hoznom, hogy mindenkinek az unió fizeti. Bár nem biztos, hogy értené, vagy ha értené, akkor se akarná jól érteni, mert ez esetben nem utálkozhatna.

A világban történhet bármi. Járvány vagy katasztrófa, rendszerek omolhatnak össze vagy éppen épülhetnek újjá, remeghet az ég, megnyílhat a föld, esetleg ellenkezőleg eljöhet a Kánaán is akár, de az irigy kisszerűség és a megszokott, keserű rosszindulat itt nem változik egy fikarcnyit sem. Még hosszú évek alatt sem.

Sosem akartam híres ember lenni. Ez egy járulékos dolog volt. Azért nem mondom, hogy haszon, mert jobbára nem volt az. Igaz, nehéz esetekben jól jött, hogy kinyíltak az ajtók a nevemre. De aztán be is záródtak, ahogy a politika egyre inkább beborította a mindennapokat, mint tehéntrágya a körbekerített legelőt. Aztán szügyig lehetett az eredményben taposni.

Budapesten mindenre volt egy telefonszámom. Asztalostól fogorvosig. Nehéz volt belejönni, hogy keddről szerdára nem érvényesek a számok ott, ahová mentem. Huszonnégy óra alatt lettem senki. Egy nyilvántartási szám a tartózkodási kártyán, amelyen még az sem világos, hogy melyik a keresztnevem.

Közben felvették az intenzíven. Mondták, hogy van remény, anyám a gyógyszerekre jól reagál, de most nem tudok beszélni vele, és oda se menjek, mert csak haldoklóhoz engednek be, de persze azt is csak titokban meg védőruhában, ami jelenleg alig van, de annyira nem is figyeltem már, csak azt visszhangozta a tudatom, hogy ne menjek, mert csak haldoklóhoz engednek be, és akkor anyám ezek szerint nem haldokol. Sose gondoltam volna, hogy az éppen nem haldoklás lesz az örömöm netovábbja.

Visszahívott másnap a régi, magyar háziorvosom, mondta, hogy írt egy méltányossági levelet a minisztériumnak, hogy megkaphassam itt – kivételesen – az oltást. Sőt, fel is hívta valami komolyabb kapcsolatát a minisztériumban, de az lerázta rövid úton, mondván, hogy nem tudja elintézni, pedig de, el tudta volna, csak nem érdekelte, viszont a volt háziorvosom, Erzsi azt mondta, hogy nem adja fel, valamit kitalál, legyek nyugodt, és akkor néhány nap múlva, de még nagyon elővigyázatosan, már mehetek anyámhoz Debrecenbe. Úgy számítottam, hogy mire kikerül az intenzívről, pont ennyi idő fog eltelni.

Az embernek nemcsak a bánat tudja elvenni az erejét, hanem a megkönnyebbülés is. A konyhaasztalnál ülve alszom el, hátrabicsaklott fejjel, ekkor már harmadik napja vagyok ébren. Egyelőre nem is gondolok a videófelvételekre meg a fotózásra az új desszertes könyvhöz, bár a kiadó kétnaponta küldi a beszámolókat, hogy hogy állnak a szervezéssel, és mennyire nagyszerű lesz minden.

Éjjel fél egykor szólal meg a telefon. Rögtön talpra ugrom, mint riadókor a katonaságnál, és belém hasít, hogy csak a kórházból hívhatnak ilyenkor… tehát nagy baj van.

Erzsi az. Hadarva közli, bocsánat, hogy éjszaka hív, de most szóltak neki is, mert ilyenkor ő még dolgozik. Elintézte, úgyhogy reggel mehetek az első adagért. Nyolcra. Kérdezem, hogyan sikerült, de azt válaszolja, azzal most ne foglalkozzak, csak menjek!

Ledőlök a kanapéra. Hatkor kelt a telefonom. A vécén veszem észre, hogy ugyanaz a ruha van rajtam napok óta. Gyorsan vetkőzöm, tusolok. Az ember rendesen mosdjon meg, ha orvoshoz megy, hallom anyám hangját, mintha az előszobából beszélne.

Az oltóponton aranyosak, de kissé felkészületlenek. Nem hibáztatom őket, külföldinek számítok. Az orvos nem tudja biztosan, hogy a tajszámok különféle színe mit is jelent. Csak azt, hogy a piros érvénytelen, az érvényeseké meg zöld. Az enyém kék. Telefonál. Húsz perce vagyok bent. Megtudja, hogy aki külföldön él, azé kék.

Úgy néz ki, mondja, minden erőfeszítés hiába, nem tudnak beoltani, mehetek vissza, ha már majd lehet, Spanyolországba. Ő is tudta, hogy közben ott lezárták a határokat, én is, mert bemondták reggel a hírekben, éppen meghallottam a kocsiban. Sakk-matt.

Mire eszembe jut, hogy itt van akkor az EU-s kártyám, próbálják meg azt a biztosítási számot is! Magyarország is EU. Azt beveszi a gép gond nélkül. Megvan! Igen ám, de kell még az ottani lakcím. Leírom. Az irányítószámot nem lehet beírni, eggyel kevesebb a rubrika. Nincs mit tenni, mert ha nincs kitöltve a rovat, a program nem enged tovább, mondja az orvos. Közben a nővér rám mosolyog, és a tű máris a karomban landol.

Beadta? – kapja fel a fejét ijedten az orvos. A nővér bólint. Aztán újra felém fordul, és rám mosolyog. Hát pedig… – harapja el a szavakat az orvos. – Na jó, ebből nem tudom, mi lesz… – mondja. Azután megkapom a második oltás időpontját lila betűs papíron. Négy hét múlva jöhetek ugyanide. A nővér az ajtóig kísér, és azt súgja még mindig mosolyogva, hogy nagyon tetszett neki a Zarah-sorozat. Megköszönöm a bátorságát. Végigsimít a vállamon. Kevés érintés esett ennyire jól életemben.

Aznap az intenzíves orvossal nem tudok beszélni. Megértem, hogy más nem adhat felvilágosítást. De ez akkor sincs így rendben.

Este rázni kezd a hideg. Beállok a zuhanyozóba. A forró víz mindig jót tesz. Megiszom két liter citromfűteát, hogy tudjak aludni. Lehet, hogy egyébként is tudtam volna, de ez nem derül ki, mert alvás helyett pisilni járok kettőig. Végre aztán elnyom a fáradtság. Az oltás következményeiből nem érzek semmit. A karom sem fáj. De lehet, hogy észre sem venném.

Anyámmal álmodom. Veszprémben vagyunk, az állatkertben, a szüleim barátai cipeltek minket oda, és éppen valami rajzoló csodacsimpánz lakóhelye felé tartunk. Apám utálja az állatkertet, azt mondja, szerinte ez erkölcstelenség, amit akkoriban még egyáltalán nem is értek, és kissé lemaradva, kényszeredetten vonszolja magát utánunk. Anyámon amerikai vállas selyemruha van, orchidea-rózsaszín alapon hatalmas, törtfehér és fahéjbarna színű, fekete, egyenetlen kontúrokkal megrajzolt virágminták díszítik a szellőkönnyedségű anyagot. A derekát vékony lakkövvel hangsúlyozza. Ahogy megyünk az úton, mindenki megnézi. Jelenség. A magas sarkú, hátul nyitott lakkcipőjét vastagon borítja az elhanyagolt állatkerti sétány pora. Kisgyerekként is érzékelem, ahogy anyám leválik a környezetéről. Úgy hat, mint egy repedt tálban feltornyozott, kolbász nélküli, jókora adag üres paprikás krumpliban egy aranyvilla.

Trencsényi néni, a két házzal lentebbi szomszédunk, egyszer megállított minket az utcán, hogy elmondja anyámnak, mennyire sajnál engem. Mivel szerinte én nem játszhatok úgy, mint a többi kisgyerek, ugyanis biztos benne, hogy anyám túlságosan is félti a ruhámat. Anyám mindig udvarias volt, velem ellentétben, és nem küldte el Trencsényi nénit melegebb éghajlatra, hanem kedvesen azt válaszolta, hogy ő a Trencsényi néni helyében ezen egyetlen pillanatig sem aggódna, majd elköszönt, és engem kézen ragadva azonnal sietősre is fogta, Trencsényi nénibe fojtva a lehetséges választ.

Azután hirtelen egy üvegfal mögött állok, de nem látok ki rajta, csak anyám ijedt hangját hallom, meg a magas sarkú, hátul nyitott lakkcipője kopogását a kövön, ahogy szalad, és azt kiáltozza: Hol van a gyerekem? Tiszta erőből kiáltom neki az üvegfalon túlra, úgy, hogy csaknem szétreped a nyakam az erőlködéstől: Itt vagyok! Itt vagyok!

A saját üvöltözésemre ébredek. Nyitott szemmel ülök az ágyban, a hátamon ömlik, a hajamból csöpög a víz. Még sötét van. Sokáig ülök mozdulatlanul. Pirkadni kezd.

Alig várom, hogy telefonálhassak. Aznap reggel tudom meg, hogy kora hajnalban lélegeztetőgépre tették.

Négy napom maradt a forgatásig. Fogalmam sem volt, hogy fogom végigcsinálni azt a két hetet. Délután újra hívom az intenzívet. Végre sikerül. Egy harmadik doktornővel beszélek.

Azt mondja, felesleges őket zaklatnom, néhány óra alatt nem lesz változás anyám állapotában. Nyelek egyet. Megértem őt, még úgy is, hogy ő nem ért meg engem. Dadogok valamit zavaromban, mire félbeszakít. Az anyja haldoklik, mondja, most már csak idő kérdése. A hangja inkább türelmetlen, mint szenvtelen. Nyelni sem tudok. Idő kérdése? Hát mégis hol vagyunk? A konyhában? Csak idő kérdése, hogy mikorra sül át a hús?

Akkor nem várok tovább, mondom neki, azonnal indulok. Eddig se kellett volna, vágja oda a szavakat. De hiszen, hebegem, hiszen pont a kórházban mondták… Félbeszakít, hogy ez a maga dolga, és hozzáteszi, hogy most már viszont nincs mit nézni rajta. Sőt, inkább emlékezzek a szép pillanatokra, aztán még elhadarja, hogy minden jót és értesíteni fognak, majd kinyomja a telefont.

Nem tudok sírni. Beágyazok. Aztán rögtön ki is szedem az ágyneműt az ágyneműtartóból, és lehúzom a vizes huzatot. Berakom a mosógépbe, de elfelejtem elindítani. Gyorsan mosakszom, gépiesen öltözöm. Visszamegyek fogat mosni. Az elektromos fogkefét zsebre teszem, és elhozom magammal.

A kórház kapujában állok. Nem jutok be. Telefonálok. A portás kiszól, hogy menjek arrébb az útból. Inkább nem válaszolok. Estig nem jutok be.

Anyám lakásában nem akarok maradni. Visszaindulok Pestre.

Éjszaka megint anyámmal álmodom. Kint ülünk a kertben, és nevetünk. Nagyon nevetünk valamin. Később rájövök, hogy min.

Tikkasztó nyár van, anyám bikiniben, én kisgatyában aszalódunk a fűben, s hogy valamivel lekössük magunkat, elhatározzuk, hogy lefestjük a kertben a leghátsó drótkerítést. Vagy legalábbis egy szakaszát. Addig is napozunk. És hogy beszélgetni tudjunk, mert apám szerint soha be nem áll a szánk, egymással szembeállunk, a kerítés két oldalára, és úgy festünk.

Később apám lejön a kert végébe, mert már sokallni kezdte az időt, amire eltűntünk, és ahogy meglát minket, hahotázni kezd. Hát ti meg hogy néztek ki? – kérdezi, de alig bírja a szavakat a nevetéstől kinyögni. Nem is vettük észre, hogy mindenünk festékpettyes lett, ahogy az ecset szőre közül a parányi festékcseppek a drótról a testünkre csapódtak. Úsztunk az oldószerben egész délután, anyám sajnálta a márkás bikinijét, mert bár elképesztően drága volt, de nincs mese, ki kell majd dobnia, mire apám mondja, hogy inkább a bőrét féltse, mire anyám azt válaszolja, hogy dehát az ingyen van. Újra nevetünk, majd felsóhajt, hogy bárcsak a dróthoz ragaszkodna úgy ez az átkozott festék, mint a fürdőruhájához, aztán megkérdezi apámat, hogy legalább barnult-e valamennyit?

A következő nap reggelén megint a kórház kapujában állok, most nem portás van, hanem katona, aki azonnal kitessékel. Telefonálok, a sarkon meghúzódva. Estére ígérik, hogy bevisznek. Délután lemondják: itt a parancsnok, nem lehet mégsem. Éjjel indulok vissza.

Egy napom van hátra a forgatásig. Nem mondhatom le. Anyám sosem engedné, hogy ilyesmit tegyek. Be kell vennem valami gyógyszert. Korábban az unokahúgomtól kaptam a nyugtatót, ő gyógyszerész, azt mondta, hogy arra az esetre, ha… Úgy döntök, hogy ez most az az eset.

Magamtól ébredek fél nyolckor. Pontosabban valami furcsa zajra. Mintha valaki szólna hozzám. De amikor kinyitom a szemem, és fülelni kezdek, semmit sem hallok. Ülök az ágyamban, és körbevesz a semmi. Mindenem sajog legbelül, olyan, mintha kitéptek volna belőlem, a zsigereimből egy darabot.

Megrémülök. Apám halálára gondolok, mert az egy soha begyógyulni nem tudó lukat égetett a lelkembe. Aztán anyámra gondolok. Nyugtatom magam, hogy nem ugyanazt érzem. Pedig mindenem fáj. Iszonyatosan fáj.

Perceken át a telefont nézem. Végre megszólal. Hét óra negyvennégy perc van. A kórházból hívnak. Azonnal tudom, hogy miért.

– Sajnos szomorú hírt kell közölnöm önnel – mondja egy hang. – Az édesanyja ma reggel meghalt.

– Tudom – mondom. – És hánykor?

Döbbent csend a vonal túloldalán.

– Halló! Itt van? – kérdezem.

– Hét óra harminc perckor.

Továbbra sem tudok sírni. Főzök egy kávét, és kirámolom a szekrényeket, hajtogatni kezdem a pulóvereimet és az ingeimet. Végül áttolom a szekrényt a másik falra. A kis fiókos komódot is kipakolom. Hirtelen eszembe jut, hogy nem vagyok gyerek többé. Mert akinek nincsenek szülei, az nem lehet többé gyerek. Nem lehet a gyereke azoknak, akik már nincsenek. Legalábbis a jelenben. A múltban igen. De kit érdekel a múlt, amikor az ember a jelent akarja?

Tehát én már nem vagyok többé a gyereke senkinek. Vagyis ezentúl senki sem szólíthat meg a gyerekeként. És én senkit sem nevezhetek anyámnak, ahogy évek óta senkit sem nevezhetek apámnak. Csakhogy akkor legalább még maradt valaki. Akit anyámnak nevezhettem.

De ezt a jelent mégsem akarom tudni. És nem akarok beszélgetni a múltammal sem. Mert már semmi újat nem tudna mondani.

Mind egyedül vagyunk. Ki tehet róla?

Megsárgult boríték kerül a kezembe. Nem is tudtam, hogy a rég elhagyott pesti lakásomban még maradtak személyes dolgaim. Fura, mennyi mindent széthagy maga körül az ember. Az iratok között lapul valami régi horoszkóp. Még kézzel megrajzolva. Kiderül, hogy az enyém. Nem emlékszem rá, hogy honnan van. Mellette kitépett füzetlap, rajta anyám gyönyörűen formált betűi. A hely, az idő, az óra és a perc. Amit az asztrológusnak megadott.

Végre elindulnak a könnyeim. Aztán térdre rogyok, és hosszan ráz a zokogás.

Igen, egyedül vagyok. Ma reggel fél nyolckor lettem egyedül. Akkor, abban a percben, amikor a világra jöttem.

„Én vagyok a feltámadás és az élet,
aki hisz énbennem, ha meghal is, él.”

Lajoska

A RAVATALOZÓ SZÍNES ÓLOMÜVEG ablakai beleremegtek az éles csattanásba. A közelben becsapódó villám vakító fénnyel világított be a hirtelen kivágódó ajtón. Hideg, párás szél söpört végig a fakópiros szőnyegen, maga előtt görgetve az út menti gesztenyefák esőtől elvert, rőt leveleit. A vihar hajnal óta nem csitult. Augusztus utolsó napja volt.

A tiszteletes asszony palástja, mint valami szárny, a levegőbe emelkedett, amikor erőteljes hangon énekelni kezdett. Lassan, méltóságteljesen nyújtotta a szavakat: Tebenned bíztunk eleitől fogva… Egy egész örökkévalóságnak tűnt, mire az Uram téged tartottunk hajlékunknak a végére ért, pedig ez még csak a második sor volt.

Tivadar halála olyan volt, mint egy fosztóképző: váratlan, képtelen és lehetetlen. Ennél bizarrabbra csak a temetése sikeredett.

Lajoska szerint Tivadar a környezettudatos magatartásának az áldozata lett. Elmondása szerint már akkor sem értette őt, amikor a régi, kényelmes autóját egy kerékpárra cserélte a munkába járáshoz, de hogy ebbe még bele is haljon, azt végképp nem volt képes feldolgozni. Égbekiáltó igazságtalanságnak tartotta.

Egy kereszteződésben Tivadar lába véletlenül lecsúszott a pedálról, a vizeskulacsa – mert műanyag flakonos ásványvizet sem vett már egy jó ideje, hanem csapvizet vitt magával mindennap az útra – kiugrott a tartójából, majd begurult a mellette lévő, ekkor még üres sávba, s ahogy a kerékpárján oldalra dőlve kihajolt érte, a már zöld lámpánál egy messzebbről, nagyobb sebességgel érkező autó szinte fékezés nélkül csapta le a fejét. A sisaknak nem sok baja lett, de Tivadar koponyájáról ugyanez nem volt elmondható.

– Ennyit a védőfelszerelésekről – összegezte a következtetéseit Lajoska, amikor Tivadar hozzátartozói megrendülten tudatták vele a hírt.

– Nem tudtam, hogy református volt. Egyáltalán azt sem tudtam, hogy hitt-e Istenben – mondta az esőfüggönyt fürkészve Lajoska, miközben egyre türelmetlenebbül próbálta becsatolni a biztonsági övet.

– Ateista volt – válaszoltam.

Lajoska rám meredt.

– Akkor meg minek volt ez a színjáték? Enélkül nem ugyanoda került volna?

– Tivadar húga akarta így. Talán valamiféle megnyugvást keresett.

– De ha valaki nem volt életében vallásos?

– Azzal mi van?

– Az egyház akkor is eltemeti?

– Egy református lelkésznek mindenkit el kell temetnie, akinek a gyászszertartására felkérik. A halottat kiharangozzák, aztán megtartják az istentiszteletet.

– És miért pont ezt választotta?

– Mert ezt lehetett választani.

– Miért? A katolikusok meg a zsidók nem temetnek el bárkit?

– Nem. A zsidók főleg nem – nevettem el magam.

– És vajon Tivadar is ezt akarta volna?

– Nem volt végrendelete.

– Persze hogy nem volt, nyilván nem készült lecsapatni a fejét a lámpánál!

– Nem csak az ír végrendeletet, aki arra számít, hogy hamarosan meghal.

– Nem?

– Nem. Az ír végrendeletet, aki tudatos. Aki nem szereti a meglepetéseket. Se kapni, se szerezni. Bár ez jelen esetben már cseppet sem számít.

– Nem hinném, hogy Tivadar így akart volna meghalni.

– Hogyhogy így? Az ember, ha épeszű, sehogy se akar meghalni, és nem is tervezgeti a saját halálát!

– Úgy értem, ilyen fura, vicces módon… Emlékszem, egyszer azt mondta, hogy az ő halála legyen tragikus! Ne pedig humoros vagy groteszk. Mert az, ha lehet, még szörnyűbb!

– Tivadar sok furcsaságot mondott, már gimnazista korunkban is. Emlékszel? Negyedikben bősz állatvédőként azt hangoztatta, hogy a tenyésztett nyérceket szabadon kell engedni, vissza a természetes közegükbe, csak arról feledkezett el, hogy ezeknek az állatoknak fogalmuk sincs arról, mi az ő természetes közegük, arról meg végképp nincs, hogyan kell táplálékot szerezni. Persze én sem mondom, hogy ez így, ahogy van, rendben van, de aztán, mikor a dán természetvédők kiszabadítottak egy teherautónyit, és kiszórták őket az útra, meg se mozdultak szerencsétlen állatok, csak néztek körbe-körbe. Úgy kellett kilapátolni őket a mezőre, amelyiket éppen nem gázolták rögtön halálra a szabadulásuk percében, de még hetek múltán is tömegével találtak a környéken lakók lefogyott, beteg, az éhhalállal kínlódó állatokat. Ez volna a szabadság? Az se való mindenkinek, nézz csak körbe! Tudod, Lajoska, a halálban kizárólag egyetlen dolog nem mindegy: hogy milyen gyorsan történik meg!

Beindítottam a motort, és elindultam a pályaudvar felé. Megígértem Lajoskának, hogy odaviszem. Azt hazudtam neki, hogy én nem Pestre megyek vissza. Szerettem volna inkább egyedül lenni.

Hallgattunk, és hosszasan bámultunk a szürke messzeségbe.

Anyám jutott eszembe. Mindketten ott álltunk a dédapám koporsójánál 1972-ben. A nagy asztalon volt kiterítve a középső házban, mert a szobákat háznak hívták azon a vidéken, az alsóban, amelyikből nyílt a nagy konyha, már megterítettek a torra, a felsőben meg gyűjtötték a rokonok a család koszorúit. És akkor azt kérdezte anyám, csak úgy, maga elé: Ennyi lenne az élet?

Tizenkét éves voltam, és csodálkoztam a szavain, hiszen mennyi minden történhet addig, míg az ember hetvennyolc éves lesz, és ezt pont ő ne tudná? Hogy érti azt, hogy ennyi lenne az élet? Szerintem a dédapámnak még sok is volt.

Az orrom furcsa szaggal telt meg. A levegőben olcsó ibolyavirág-kölni illata keveredett a bomló test kipárolgásával.

Az elmúlt évek legforróbb nyara volt, éppen üdülni voltunk, mikor a hírt megkaptuk, két napba is beletelt, mire odaértünk, de megvártak a temetéssel.

Anyámhoz fordultam, hogy megkérdezzem, hogyan értette ezt, de apám hirtelen karon ragadott, és a nyitott koporsóhoz cipelt.

– Félsz? – kérdezte.

Megráztam a fejem, pedig féltem. Vagyis nem féltem, csak ez volt az első találkozásom a halállal. Négyéves voltam, amikor a nagyapámat alig ötvenévesen elvitte a szíve, emlékem is alig maradt róla. Mivel nem találtam jobb szót az érzéseim leírására, végül a harmadik kérdésnél beleegyeztem, hogy félek.

– Akkor fogd meg a lábát! – mondta apám.

Kirázott a hideg.

– Fogd csak meg! Meglátod, többet nem fogsz félni a halottaktól.

Szófogadó voltam. Hatalmasakat nyeltem, bár legszívesebben nemet mondtam és elfutottam volna, mégis vonakodva emelni kezdtem a kezemet.

– Na, gyerünk! Bátran! – mondta apám. – Egy halott már nem tehet semmit.

Ugyan mit is tehetne velem a dédapám, amit én nem akarok? – gondoltam, aztán gyorsan megmarkoltam a lábfejét.

Apámnak igaza volt. A belső remegésem egy csapásra abbamaradt.

Erzsi néném, nagyanyám nővére is meglepett, amikor azt mondta, mekkora tragédia, még élhetett volna… Hát akkor mit szóljon a nagyapám vagy Tivadar a negyvenöt évével!

Persze, ha már meg kellett halni, akkor így jobban járt, mert nem szenvedett, ellentétben a dédapámmal, aki annyi idős sem volt, mint Tivadar, amikor ellőtték az oroszok a bal tüdejét a saját háza kapujában. Erős volt, felépült, vagy csak nem mutatta a kínlódását, de amikor a fiát eltemette, napok alatt omlott össze a megmaradt egészsége. Az azóta eltelt csaknem tíz évet szinte végig ágyban töltötte, a hörgőtágulata miatt semmit se bírt, még járni se, végül megfulladt.

Erzsi néném szerint még élhetett volna. Szerintem meg előbb is meghalhatott volna, ha már egyszer senki sem tudott segíteni rajta. Nem azért gondoltam ezt, mert nem szerettem, hanem mert szerettem. Rettenetes volt nézni, ahogy a csonttá aszalódott csípőjébe kétnaponta belenyomja a bába az olajos Diapulmon injekciót azzal a borzalmasan vastag vastűvel, hogy a sűrű, sárga szérumot átpréselje rajta a fecskendő pumpájával, ő pedig némán tűr, pedig akkora göbök voltak már ettől a kezeléstől a hátsóján, mint egy-egy kisebb tyúktojás. Nagyanyám egész nap hordta rá a bórvizes borogatást, de nem sokat ért el vele. Se szegény nagyapám, se a dédapám nem vétett semmit. Semmit! Ahogy Tivadar sem. Nem csak az ő halála egyedül igazságtalan.

Egy nap mind meghalunk. Holnap vagy két év múlva vagy tíz év múlva. A halál annak rossz, aki marad, mert aki elmegy, nem tud róla, hogy meghalt. És az jár jól, aki gyorsan túl van rajta, foglalta össze a temetés végén gyakorlatilag az egész életet Jutka, Tivadar gimnáziumi szerelme.

A Nagyállomás elfeketedett téglafalain, mint valami trópusi vízesés, úgy zúdult le az égi áldás. Bőrig ázott utasok egyensúlyoztak a buszmegálló és az épület között a bőröndjeikkel, ráhasalva az orkánszerű szélre, visszájára hajlott, megtépázott esernyőkkel hadonászva.

Lelkifurdalásom támadt, amiért nem akartam magammal vinni Lajoskát, és most ki kell tennem ebben az ítéletidőben. De már nem mondhattam, hogy meggondoltam magam, mégis inkább Pestre megyek. Aztán arra gondoltam, a vonatban úgysem esik az eső.

– Hány éve találkoztunk utoljára? – kérdezte váratlanul Lajoska, amikor beálltam a parkolóba.

– Nem tudom. Sok. Azt hiszem, akkoriban váltál a második feleségedtől.

– Jó, hát akkor ezek szerint ilyenkor találkozunk. Most a harmadikkal válunk éppen.

Lajoska a becenevével ellentétben inkább nagydarab volt, mint csenevész, az osztályban ráragasztott együgyű megszólítás jobban vonatkozott az észbeli képességeire, mint az alkatára. Persze nem volt buta, sőt a maga nyakatekert módján még okosnak is mondanám, vagyis inkább csavaros eszűnek vagy olyannak, mint a rosszfiúk általában, de azért tanácsot nem tőle kértem volna, ha szükségem adódik rá. Tizennyolc évesen került fel ő is a fővárosba, s a nem mindenben makulátlan társaság, amelyben előszeretettel forgolódott, nagy dumás vagánnyá, amolyan „nők veszte” típussá érlelte. De nekünk, volt osztálytársaknak, továbbra is Lajoska maradt. Elválaszthatatlan volt tőle a név, mint vándortól a botja.

– Itt is van gyerek? – kérdeztem.

Lajoska bólintott.

– Három házasságból három gyerek. Lányok. Egy szerszámmal egyféle vasat lehet kalapálni – mondta, és zavartan nevetett. – Lehet, hogy a házasságot nem nekem találták ki.

– Nos, nem ismerem a történteket, de mindebből nagyon úgy tűnhet – hagytam helyben a következtetését.

– Nem úgy értettem – mondta az ablak felé fordulva.

Nem néztem rá. Csak bámultam szótlanul előre, mintha valami érdekfeszítő történne szemközt, a saras füvön. Hirtelen zavaró lett a csend. Aztán éreztem, ahogy felém fordul.

– Hanem mert… – folytatta megrágva a szavakat, de hirtelen elhallgatott.

– Hanem? – kérdeztem.

– Mindegy. Talán majd máskor elmondom.

– Ahogy gondolod.

– Viszont ettől függetlenül évek óta szerettem volna bocsánatot kérni tőled.

– Tőlem? Ugyan miért?

– Hát, tudod.

– Nem, nem tudom. – hazudtam. Pedig tudtam. Továbbra sem néztem rá.

– Hogy azelőtt többször kigúnyoltalak.

– Mi előtt?

– Hát, az előtt! Az előtt – nyomta meg az az szót –, ami harmadikban, év végén történt. Az osztálykiránduláson.

Felé fordultam. Elkapta a tekintetét.

– Arra gondolsz, amikor a hálóban lefogtál, és elkezdted lerángatni a nadrágom? Úgy, hogy ketté is szakítottad. De szerencsére Tivadar befutott a dulakodásunkra, és hallotta, amikor azt mondtad, most megkaphatom, amire…

– Kérlek, ne – vágott a szavamba Lajoska –, ne mondd ki, hogy mit mondtam, mert pontosan tudom! Igen, és sajnálom, hogy ezt tettem. Őszintén! És megérteném, ha azóta is haragudnál rám.

– Akkor sem haragudtam. Csak nem értettem, hogy miért így csinálod.

Lajoska zavarba jött.

– Te… te tudtad?

– Igen. Azzal viselkedik így az ember, akit…

Lajoska hirtelen felemelte a kezét, és csendre intett. Aztán nyelt egy nagyot.

– Sajnálom! – suttogta.

– Azt, hogy ezt tetted, vagy hogy rájöttem a titkodra?

– Hogy azt tettem, amit! – vetette oda a szavakat. – Gyáva voltam! És ezt sajnálom. Ezt! Igen. De remélem, hogy megbocsátod.

– Persze – bólintottam.

– Jó ember vagy.

– Tudom – feleltem mosolyogva, és újra ránéztem. Ő is elmosolyodott.

– Valamikor találkozhatunk? – kérdezte.

Nem akartam erre válaszolni.

– Azért felhívlak. Jutka megadta a számod – hadarta, aztán kilépett a szakadó esőbe. Felhajtotta a gallérját, és megcélozta az állomást. Néhány lépés után váratlanul visszafordult, megkerülte a kocsit, és bekopogott az ablakon. Ahogy leengedtem, bezúdult a víz a kabátomra.

– Vigyázz magadra! Tudod, jó ember is járhat rosszul – mondta, aztán határozott léptekkel elindult a főbejárat irányába.