A kis könyv,
ami mindenkit meglepett

Húsz év telt el, de még mindig hitetlenkedve rázom a fejem. A családi mottónk azóta is ez: „Ki gondolta volna?” Hát én nem, az egyszer biztos.

Az egész 2005-ben indult, egy tizenegy évig tartó belső utazás, egy gyötrelmes lebontási folyamat után, ami egyszerre volt kíméletlen, kielégítő, kegyetlen, törékeny, fájdalmas és mégis csodálatos. Akkoriban az oregoni Greshamben, a Tizenkettedik utca sarkán laktunk egy aprócska házban. Két pici hálószoba, egy parányi fürdő és egy kis konyha – alig fértünk el nyolcan. Szerencsére két gyerekünk már egyetemista volt. Három helyen is dolgoztam: többnyire fizikai munkát végeztem, néha ügynökösködtem, máskor vécét pucoltam, de életemben először végre elégedett voltam.

Alig volt valamink, mégis megvolt mindenünk, ami igazán számít. Megvolt a három állásom, a vonathoz pedig, amivel a városba jártam dolgozni, csak ki kellett sétálnom az állomásra. A feleségem, Kim, kétsaroknyira tőlünk, a helyi középiskola pékségében kapott munkát. Boldogok voltunk, és minden napra jutott éppen elég. A családból bárki megmondhatja: az a két és fél év abban a kis bérelt lakásban életünk egyik legszebb időszaka volt.

Kim akkor már évek óta nyaggatott, hogy írjak valamit ajándékba a gyerekeknek, „mert te olyan különleges módon látod a világot” – mondogatta. De sosem éreztem magam elég jól ahhoz, hogy belevágjak, egészen addig az évig, amikor betöltöttem az ötvenet. Azt nem kötötte az orromra, hogy ő eredetileg csak egy öt-hat oldalas írásra gondolt. Így aztán – többnyire a munkába menet, a vonaton zötykölődve – írtam egy könyvet. Azt tűztem ki célul, hogy karácsonyig elkészülök vele, és ezt adom a gyerekeinknek ajándékba, mivel akkoriban nem nagyon volt pénzünk másra. Sikerült is, és karácsonyra összejött annyi pénzem, hogy a helyi fénymásolóban készítsek belőle tizenöt példányt. 140 oldal, szimpla sorköz, az írás csak a lapok egyik oldalán, keskeny margók, összesen 65 000 szó. Még arra is telt, hogy spirálkötést és műanyag előlapot rakassak rá, ez volt a karácsonyi ajándékom a gyerekeknek.

A fennmaradó példányokat szétosztottam a barátaink között, ők pedig továbbadták az ismerőseiknek. Még annyi pénzt sikerült összeszednünk, hogy újabb tizenöt darabot készítsünk, amit elajándékozhattunk… és így indult útjára A viskó-jelenség.

Soha nem készültem írónak, és semmilyen íróiskolába nem jártam. Az a legelső tizenöt példány minden várakozásomat beteljesítette, én pedig éltem tovább a megszokott életemet. Most pedig itt vagyunk, húsz évvel és több millió eladott példánnyal később.

El sem hinnéd, milyen helyeken bukkant már fel A viskó.

Egy kedves barátom például egyszer három hónapos némasági fogadalmat tett. Éveken át maróan gunyoros stílusú, provokatív rádiós műsorvezetőként dolgozott, és már nagyon ráfért a pihenés – őszintén szól, a mindenkire ráfért már, hogy ő egy kicsit elhallgasson. Úgy döntött, beutazza Európát, miközben egy szót sem szól, csak figyel az emberekre, és talán Istenre is.

Az útja vége felé egy eldugott portugál kolostorba vetődött, azon kevés helyek egyikére, amit még nem szálltak meg a turisták. Szívesen fogadták, és bevezették az idős apáthoz egy poros könyvekkel és ősi kéziratokkal teli irodába. Miközben a házigazdát hallgatta, a széke melletti kisasztalra tévedt a tekintete, és mit látott: ott pihent rajta A viskó egy példánya.

A könyvesboltok sokáig nem tudták hova tenni. Láttam már a teológiai, az önsegítő, a New Age és a pszichológiai könyvek között, de sorolták már a krimik, a fantasyk, sőt – ez a személyes kedvencem – még az amish románcok közé is. Amikor elkezdtünk kiadót keresni, a vallásosak túl merésznek tartották, a világiak szerint viszont túl sok volt benne Jézus. Huszonhat kiadó kosarazott ki minket, vagy válaszra sem méltatott. Végül kiderült, hogy emberek milliói élnek pont ezen a mezsgyén, a „túl merész” és a „túl sok Jézus” között.

Több száz e-mailt kaptam a világ valamennyi földrészéről (az Antarktisz kivételével), még Tibet hegyeiből is. Nemrég egy barátommal azon nevettünk, hogy volt olyan nap, amikor egyszerre kért tőlem dedikált példányt egy A-listás filmsztár, egy államfő felesége és maga a pápa. Az elmúlt húsz évben nem jártam olyan börtönben vagy rehabon, ahol ne lett volna már ott a könyv. Egy asszony mesélte, hogy a börtönükben a nők fejezetekre szedték a kötetet, és névsorolvasás közben a lábukkal csúsztatták át egymásnak a lapokat.

Számtalan olyan helyzetben volt részem, ahol nyilvános helyen drága lelkek zokogva vallották meg nekem, hogy ez a kis könyv mentette meg az életüket vagy egy szerettük életét. Beszéltek arról, miként adta vissza a hitüket, vagy hogyan segített bízniuk abban, hogy Isten valóban maga a Szeretet és a tiszta Jóság.

Kairóban létezik egy tanácsadó klinika, amely A viskó üzenete köré épült. A terápiás szakmában ez a mű a mai napig jelentős szerepet játszik több ezer ember gyógyulásában és lelki felépülésében, különösen olyanokéban, akik mérgező vallási indoktrinációból vagy ideológiák fogságából igyekeznek szabadulni. Ez a könyv az élet és a kultúra minden területén utat tört magának, legyen szó üzletről, politikáról vagy oktatásról. Minden elképzelhető korlátot ledöntött, a becslések szerint a föld lakosságának legalább egy százaléka olvasta már. Hogy miért? Szerintem részben azért, mert ez egy emberi történet, nem pedig egy vallásos könyv. De talán közrejátszik az időzítés misztikuma is: a kiismerhetetlen kegyelem jelenlétének egyfajta összesűrűsödése.

Igen, ebben a történetben Isten – vagy nevezzük Isteni Szeretetnek, Teremtőnek, Felsőbb Erőnek – központi helyet foglal el. Mégsincs benne semmiféle hátsó szándék, nem akar senkit megtéríteni vagy meggyőzni. Ez nem propaganda. Ez a könyv őszintén beszél a veszteségről és a félelemről, a szeretetről és a tragédiáról, a szépségről és a megbocsátásról. Nem kínál olcsó válaszokat, inkább egyfajta őszinteségre és közösségvállalásra hív, egy közös utazásra, ami talán elvezethet az igazsághoz és a gyógyuláshoz. Ahogy minden jó fikció, ez is kijátssza az elme „éberen őrködő sárkányait”, és egyenesen a szívbe talál – oda, ahonnan minden igaz dolog fakad. Ez az, ami miatt az embernek sokszor önkéntelenül is kicsordul a könnye.

Félreértés ne essék, mint minden dolog, ami nagyobb figyelmet kap ebben a világban, A viskó is megosztja az embereket. Vannak bírálói, akik között sokan az „enyéim” közül valók – ők azok, akik nyugati evangéliumi kereszténynek vallják magukat. De ők valóban az én népem, és tiszta szívből szeretem őket. Ez a könyv hajlamos érzékeny pontokra tapintani, és felszínre hozni olyan dolgokat, amelyek még gyógyulásra várnak.

Én magam egyébként teljesen átlagos ember vagyok. Ahogy korosodom, a csontjaim és az ízületeim egyre inkább sajognak és nyikorognak. Kiviszem a szemetet, elmosogatok, megcsókolom az unokáimat, és próbálom kezelni az élet nehézségeit – néha ügyetlenül, de azért már jobban, mint régen. Hát nem pont a Szeretetre vall, hogy a legfelkészületlenebb és legesendőbb embereket hívja el egy ilyen feladatra?

Sosem terveztem, hogy ez lesz belőle.

Csak a gyerekeimnek akartam egy történetet írni karácsonyra, készítettem belőle tizenöt másolatot, és az nekem már bőven elég is volt. Ki gondolta volna, hogy ide jutunk?

Ezt a történetet gyermekeimnek írtam:

Chadnek – aki a Szelíd Mélység

Nicholasnak – aki az Óvatos Felfedező

Andrew-nak – aki a Jóságos Szeretet

Amynek – aki a Titkok Vidám Tudója

Alexandrának (Lexi) – aki a Tündöklő Erő

Matthew-nak – aki a Kibontakozó Csoda

És mindenekelőtt ajánlom:

Kimnek, Szerelmemnek; köszönöm,
hogy megmentetted az életemet!

Ezenkívül ajánlom:

„… mindannyiunknak, valamennyi csetlő-botlónak, akik hisszük, hogy a Szeretet az úr. Álljunk föl, hadd ragyogjon!”{1}

Előszó

Kiben ne ébredne kétely, ha valaki nem kevesebbet állít, mint hogy egy teljes hétvégét Istennel töltött egy rozzant viskóban? Méghozzá abban a viskóban.

Macket valamivel több mint húsz éve ismerem, attól a naptól kezdve, amikor mindketten átmentünk egy közös szomszédunk legelőjére, hogy segítsünk szénát bálázni a tehenei számára. Azóta mi ketten, ahogy a fiatalok manapság mondják, sokat lógunk együtt, összejárunk kávézni – bár én a magam részéről inkább tűzforró chai teát iszom, szójatejjel. A beszélgetéseink igazi felüdülést jelentenek, és mély örömmel töltenek el minket; sokat nevetünk, de olykor megesik, hogy könnyekre fakadunk. Azt kell hogy mondjam, minél idősebbek leszünk, annál többet lógunk együtt, ha érted, mire gondolok.

Barátom teljes neve Mackenzie Allen Phillips, bár a legtöbben csak Allennek szólítják. Ez náluk családi hagyomány: minden férfi ugyanazt az első keresztnevet kapja, de a középső nevüket használják, vélhetően azért, hogy elkerüljék az olyan fellengzős titulusokat, mint az I., II. és III., vagy az ifjabb-idősebb. Ez a módszer a telemarketingesek kiszűrésére is kiválóan működik, főleg azok esetében, akik úgy hívják fel az embert, mintha régi cimborák lennének. Így Mack, a nagyapja, az apja, s most már a legidősebb fia is a Mackenzie nevet viselik, de általában a második keresztnevükön szólítják őket. Csak Nan, a felesége és a legközelebbi barátai hívják őt Macknek (bár néhány alkalommal hallottam már vadidegeneket is ráüvölteni: „Hé, Mack, hol az ördögbe tanultál vezetni?”).

Mack valahol Közép-Nyugaton született, egy kérges tenyérrel iparkodó, szigorú szabályok szerint élő ír-amerikai farmercsaládban. Apja, a külvilág szemében vallásos, szigorú egyházi elöljáró, valójában zugivó volt; főleg olyankor nézett a pohár fenekére, ha elmaradt az eső, vagy túl korán jött, de általában a kettő között is. Mack nem szívesen beszél róla, ám amikor mégis megteszi, az arca kifejezéstelenné válik, mintha árhullám vonult volna végig rajta, mely sötét és élettelen tekintetet hagyott maga után. Abból a néhány történetből, amit Mack megosztott velem, tudom, hogy az apja nem a jópofa, „békésen bealvó” típusú részeg volt, hanem az a fajta gonosz és kegyetlen alkoholista, aki ha berúg, agyba-főbe veri a feleségét, aztán buzgón esedezik Isten bocsánatáért.

Minden akkor csúcsosodott ki, amikor a tizenhárom éves Mackenzie egy ifjúsági találkozón vonakodva bár, de kiöntötte a szívét az egyik egyházi vezetőnek. A pillanat hevében, bűntudattól vezérelve Mack könnyek között bevallotta, hogy semmit sem tett, hogy segítsen az anyján, amikor több alkalommal is szemtanúja volt, ahogy részeg apja félholtra veri az asszonyt. Mack nem számolt azzal, hogy a férfi, akinek meggyónt, együtt dolgozik az apjával, és a gyülekezet vezetőségében is munkatársak, így mire hazaért, az apja már az elülső tornácon várta, anyja és nővérei pedig nyilvánvalóan házon kívül voltak. Később tudta meg, hogy az apja átküldte őket May nénikéjükhöz, hogy legyen alkalma móresre tanítania lázadó fiát. A férfi majdnem két napra kikötötte a ház mögötti nagy tölgyfához, és hol nadrágszíjjal, hol bibliai igékkel verte, valahányszor magához tért a kábulatból, és letette az üveget.

Két héttel később, amikor Mack végre újra lábra tudott állni, egyszerűen fogta magát, és lelépett otthonról. De mielőtt elment volna, patkánymérget tett minden egyes üveg piába, amit csak talált a farmon. Ezután kiásta a kerti budi mellől azt a kis bádogdobozt, amely minden e világi kincsét rejtette: egy családi fotót, amin mindenki hunyorog a verőfényben (az apja kissé távolabb áll a többiektől), egy 1950-es baseballkártyát az újonc Luke Easterről, egy kis üvegcsét, benne néhány milliliter Ma Griffe (az egyetlen parfüm, amit az anyja valaha is használt), egy spulni cérnát pár tűvel, az amerikai légierő F–86-os vadászgépének kicsi, ezüstszínű, fémöntvényből készült modelljét, és az összes megtakarított pénzét – 15 dollárt és 13 centet. Visszalopódzott a házba, és egy cédulát csúsztatott az anyja párnája alá, miközben az apja hortyogva próbálta kialudni a legutóbbi tivornyát. Csak annyi állt rajta: „Remélem, egyszer majd meg tudsz bocsátani.” Megfogadta, hogy soha nem néz vissza, és ezt be is tartotta – hosszú ideig.

Tizenhárom évesen az ember még túl fiatal a felnőtté váláshoz, de Macknek nemigen volt más választása, és gyorsan alkalmazkodott a helyzethez. Az ezt követő évekről nem sokat szokott beszélni. Az időszak legnagyobb részét a tengerentúlon töltötte, járta a világot, dolgozott, a pénzt pedig hazaküldte a nagyszüleinek, akik továbbadták az anyjának. Ha jól sejtem, az egyik ilyen távoli országban, valami szörnyű konfliktus során még fegyvert is fogott a kezébe; amióta csak ismerem, szenvedélyesen gyűlöli a háborút. Akárhogy is, húszas éveinek elején végül egy ausztráliai szemináriumban kötött ki. Amikor elege lett a teológiából és a filozófiából, visszatért az Államokba, kibékült anyjával és nővéreivel, majd Oregonba költözött, ahol megismerte és feleségül vette Nannette A. Samuelsont.

A szájhősök világában Mack a gondolatok és a tettek embere. Nem sokat beszél, hacsak nem kérdezik közvetlenül – de erről a legtöbben már leszoktak. Amikor pedig mégis megszólal, az ember azon tűnődik, nem egy földönkívülivel akadt-e össze, aki mindenki másnál tisztábban átlátja az emberi gondolkodás és tapasztalatok valóságát.

Az a helyzet, hogy Mack általában kényelmetlen igazságokat mond ki egy olyan világban, ahol az emberek leginkább csak azt szeretnék hallani, amit már megszoktak, és ami legtöbbször csak a nagy semmi. Akik ismerik őt, többnyire kedvelik, már amennyiben a gondolatait megtartja magának. És ha néha mégis megszólal, szó sincs róla, hogy ne szeretnék tovább – inkább csak már nem tudnak olyan felhőtlenül elégedettek lenni önmagukkal.

Mack egyszer bevallotta nekem, hogy fiatalabb éveiben jóval nyersebben kimondta a véleményét – ami a szívén, az a száján –, de elismerte, hogy ez a fajta szókimondás csak túlélési technika volt, amivel a saját sebeit leplezte, és ez gyakran oda vezetett, hogy egyszerűen csak rázúdította a fájdalmát a környezetére. Azt mondja, megvolt benne az a képesség, hogy kíméletlenül rámutasson mások hibáira és megalázzon másokat, miközben fenntartotta a hatalom és az irányítás hamis látszatát. Nem éppen megnyerő tulajdonság.

Miközben e sorokat írom, azon tűnődöm, milyen is az a Mack, akit mindig is ismertem – egy teljesen hétköznapi, cseppet sem különleges ember, kivéve azok számára, akik valóban közelről ismerik. Nemsokára betölti az ötvenhatot, amolyan jelentéktelen külsejű, enyhén pocakos, kopaszodó, alacsony termetű fehér férfi, pont olyan, mint oly sokan errefelé. Fel sem tűnne a tömegben, és a legtöbben valószínűleg nyugodtan leülnének mellé, miközben a zónázó vasúton bóbiskol, amikor hetente egyszer beutazik a városba az értékesítési értekezletre. Munkája java részét kis otthoni irodájából végzi a Wildcat Roadon fekvő házában. Valami csúcstechnológiás szerkentyűvel üzletel, amihez én egyáltalán nem konyítok: high-tech kütyükkel, amik valahogy mindent felgyorsítanak, mintha az élet nem pörögne már amúgy is elég sebesen.

Az embernek fogalma sincs róla, hogy Mack milyen okos, míg véletlenül fültanúja nem lesz egy szakértővel folytatott beszélgetésének. Nekem volt szerencsém hozzá, ilyenkor az általuk beszélt nyelv egyszerre már alig emlékeztet az angolra, én pedig csak kapkodom a fejem az ajkairól ékkövekként áradó fogalmak sodrásában. Szinte bármiről képes intelligens társalgást folytatni, és bár érezhető, hogy szilárdan meg van győződve nézeteinek helyességéről, szelíden tiszteletben tartja beszélgetőpartnerének véleményét.

Kedvenc témái mind Istennel, a teremtett világgal és az emberi hit mozgatórugóival kapcsolatosak. Ilyenkor felcsillan a szeme, ajka szegletében megjelenik az a jellegzetes mosoly, és hirtelen, akár egy kisgyereknél, elpárolog belőle minden fáradtság, kortalanná válik, és alig bír magával a lelkesedéstől. Ugyanakkor Mack nem kimondottan vallásos. Úgy fest, amolyan „se veled, se nélküled” viszony fűzi a valláshoz, s talán még magához Istenhez is, akit zordnak, távolinak és közönyösnek gyanít. Tartózkodó magatartásának repedésein olykor átsuhannak a szarkazmus apró nyilai, mint egy belső kút mélyén méregbe mártott tűhegyes dárdák. Bár vasárnaponként néha mindketten ott ülünk a padban ugyanannak a helyi gyülekezetnek az istentiszteletén (mi csak Keresztelő Szent János 55. Független Gyülekezetének hívjuk), lerí róla, hogy kényelmetlenül érzi magát.

Mack már több mint harminchárom, zömében boldog éve él házasságban Nannel. Azt mondja, az asszony megmentette az életét, és nagy árat fizetett érte. Valamilyen érthetetlen okból Nan most mintha jobban szeretné őt, mint valaha, pedig az az érzésem, hogy a kezdeti években Mack valamilyen módon szörnyű sebet ejtett rajta. Úgy vélem, mivel a legtöbb sérülésünket kapcsolatainkon keresztül szerezzük, a gyógyulásunk is onnan fakad – a külső szemlélő számára pedig a megbocsátás kegyelme ritkán tűnik észszerűnek.

Akárhogy is, Mack, ahogy mondani szokás, felfelé nősült, Nannel nem egy súlycsoportba tartoztak. Nan a habarcs, ami egyben tartja a család mozaikköveit. Míg Mack a szürke ezernyi árnyalatában látja a világot, Nan világa jobbára fekete-fehér. A józan ész annyira természetes az asszony számára, hogy észre sem veszi, mekkora adomány ez. A családalapítás miatt le kellett mondania régóta dédelgetett álmáról, hogy orvos lesz, de ápolónőként is kiteljesedett, és komoly elismerést vívott ki a végstádiumú daganatos betegek körében végzett munkájával. Míg Mack kapcsolata Istennel inkább széles, Nané mély.

Ez a különös páros öt kivételesen gyönyörű gyermeknek adott életet. Mack előszeretettel mondogatja, hogy a gyerekek tőle örökölték a jó külsejüket, „…hiszen Nannek még mindig megvan a sajátja”. A három fiú közül kettő már kirepült: a friss házas Jon egy helyi cégnél dolgozik értékesítőként, Tyler pedig, aki nemrég diplomázott, mesterképzésre jár. Josh és a két lány egyike, Katherine (Kate), még otthon laknak, és a helyi főiskolán tanulnak. Aztán ott van a kései jövevény, Melissa – vagy Missy, ahogy leginkább szerettük őt szólítani. Őt… nos, őt és a többieket is jobban megismerheted majd a következő oldalakon.

Az utóbbi néhány év, hogy is mondjam, felettébb különösen alakult. Mack nagyon megváltozott, most még különlegesebb és szokatlanabb, mint azelőtt. Amióta csak ismerem, szelíd és jóságos lélek volt, de a három évvel ezelőtti kórházi tartózkodása óta… nos, még kedvesebb lett. Ő azon ritka emberek egyike, akik maradéktalanul jól érzik magukat a bőrükben. Én pedig annyira otthonosan érzem magam mellette, mint senki mással. Amikor elválnak útjaink, mindig az az érzésem, hogy az imént életem legnagyszerűbb beszélgetését folytattam, még akkor is, ha többnyire én beszéltem. Ami pedig Istennel való kapcsolatát illeti: Mack hite már nemcsak széles, hanem rendkívül elmélyült is. De ezért hatalmas árat fizetett.

Ma már minden egészen más, mint hét évvel ezelőtt, amikor a Nagy Szomorúság belépett az életébe, ő pedig egy időre szinte teljesen elnémult. Akkortájt közel két évre megszakadtak a közös időtöltéseink, mintha csak valamilyen kimondatlan, kölcsönös megegyezést kötöttünk volna. Mackkel csak alkalmanként találkoztam a helyi élelmiszerboltban, vagy még ritkábban a templomban, és bár rendszerint udvariasan megöleltük egymást, semmi érdemlegesről nem esett szó. Még a tekintetemet is kerülte, talán nem akart olyan beszélgetésbe bonyolódni, amely feltépheti a sebet vérző szívén.

Ám egy csúnya baleset után minden megváltozott… De már megint előreszaladok. Mindent szépen a maga idejében. Elég annyi, hogy az utóbbi néhány évben Mack mintha visszakapta volna az életét, és megszabadult volna a Nagy Szomorúság terhétől. Ami három évvel ezelőtt történt, teljesen átírta életének kottáját, és én már alig várom, hogy ezt a dalt eljátsszam neked.

Bár szóban elég jól kifejezi magát, az íráskészségével Mack nincs megelégedve – de tudja, hogy nekem ez a szenvedélyem. Ezért megkért, hogy írjam meg helyette ezt a történetet – az ő történetét – „a gyerekeknek és Nannek”. Olyan elbeszélést szeretett volna, amely segít kifejezni irántuk érzett szeretetének mélységét, és segít, hogy megértsék, mi zajlott le a belső világában. Tudod, melyik ez a hely: ahol az ember egyedül van, magában – esetleg Istennel, ha valaki hisz benne. Isten persze akkor is ott tud lenni, ha nem hiszünk benne. Ez pontosan rá vall. Nem véletlenül hívják őt a Nagy Közbeavatkozónak.

Amit most olvasni készülsz, olyasvalami, aminek a szavakba öntésével Mack és én hosszú hónapokon át küszködtünk. Egy kissé… nos, valójában nem is kicsit, a fantasztikum határát súrolja. Hogy bizonyos részei valóban megtörténtek-e vagy sem, annak megítélését nem tisztem felvállalni. Legyen elég annyi, hogy bár bizonyos dolgok tudományosan nem bizonyíthatóak, attól még lehetnek igazak. Őszintén bevallom: mélyen megérintett, hogy ennek a történetnek a részese lehetek, lelkem olyan belső tartományait jártam be, ahol korábban sohasem fordultam meg, s amelyeknek a létezéséről sem tudtam, és megvallom, borzasztóan vágyom rá, hogy minden igaz legyen, amit Mack elmondott nekem. Legtöbbször vele tudok tartani, de más napokon – amikor a betonból és számítógépekből álló látható világ tűnik az egyetlen valóságnak – kicsúszik a talaj a lábam alól, és feltámadnak a kétségeim.

Végezetül még néhány fontos megjegyzés: Mack azt szeretné, ha tudnák, hogy amennyiben valakinek véletlenül a kezébe kerül ez a történet, és nem nyeri el a tetszését, azt üzeni: „Sajnálom… de elsősorban nem neked íródott.” Aztán ki tudja, talán mégis. Amit ebben a könyvben olvasni fogsz, az az, amit Mack a legjobb képességei szerint fel tudott idézni a történtekből. Ez az ő története, nem az enyém, így abban a néhány esetben, amikor én is feltűnök, harmadik személyben hivatkozom magamra – Mack nézőpontjából.

Az emlékezet olykor csalóka társ, különösen egy súlyos baleset után, így nem lepődnék meg, ha összehangolt erőfeszítéseink ellenére, hiába törekedtünk a legnagyobb pontosságra, néhány tárgyi tévedés vagy pontatlan emlék visszaköszönne ezeken az oldalakon. Ezekben nincs semmilyen szándékosság. Kijelenthetem, hogy a beszélgetéseket és eseményeket Mack visszaemlékezései alapján, a lehető leghűségesebben igyekeztem rögzíteni, ezért kérlek, próbálj elnéző lenni. Amint látni fogod, ezekről a dolgokról nem könnyű beszélni.

Willie

1.

Ahol az ösvények összefutnak

Életem felénél két út vált szét,

Hallottam, mit egy bölcs tanácsol,

A járatlanabbat választottam,

S azóta nappalom-éjem, minden megváltozott.

Larry Norman (Robert Frost után szabadon){2}

A szokatlanul száraz telet követően a március valóságos özönvizet zúdított a vidékre. Kanada felől egy hidegfront ereszkedett alá, amelyet feltartóztatott az Oregon keleti része felől a szurdokba betörő, örvénylő forgószél. Bár a tavasz már kétségkívül a küszöbön állt, Tél uraság nem tágított, esze ágában sem volt harc nélkül átengedni nehezen kivívott uralmát. A Cascade-hegység csúcsait friss hólepel takarta, odakint a ház körül pedig az eső azon nyomban ráfagyott a jéghideg talajra. Mindez elegendő okot szolgáltathatott volna Macknek, hogy a kandallóban ropogó tűz melegében, egy könyvvel és egy bögre forró almaborral a kezében bekuckózzon kedvenc foteljébe.

Ő azonban ehelyett a délelőtt java részét távmunkával töltötte, a belvárosi asztali gépére csatlakozva. Otthoni irodájában, kényelmesen, pizsamanadrágban és pólóban intézte üzleti hívásait, leginkább a keleti partra. Időről időre szünetet tartott, hallgatta az ablaküvegen koppanó kristályos esőcseppek neszét, és nézte, ahogy a jég lassan, fokozatosan, de kérlelhetetlenül vastag páncélba von mindent odakint. Saját otthonának jégbarlangjában csapdába esett – s a különös fogságot felettébb élvezte.

Van valami zsigerien örömteli a hétköznapok rutinját felborító viharokban. A hó vagy az ónos eső hirtelen felszabadít az elvárások és a teljesítménykényszer alól, a találkozók és ütemtervek zsarnokságából. És a betegséggel ellentétben ez nem magányos, hanem közösségi élmény. Szinte hallani a városból és a környező vidékről felemelkedő közös, megkönnyebbült sóhajt, érezni a hálát, amiért a Természet közbelépett, hogy haladékot adjon a felségterületén küszködő, megfáradt embereknek. Mindenkit ugyanaz a mentség egyesít, és a szív hirtelen, váratlanul könnyűvé válik. Nem kell bocsánatot kérni az elmaradt kötelezettségekért; mindenki érti és osztozik ebben az egyetlen, végső indokban, a termelési kényszer enyhülése pedig jókedvre deríti a lelket.

Persze a viharok az üzletmenetet is megakasztják. Bár néhány cég extra bevételhez jut, mások veszítenek – így akadnak olyanok is, akik nem lelnek örömöt az ideiglenes leállásban. Ám ők sem hibáztathatnak senkit a kiesett haszonért vagy azért, ha valakinek nem sikerült eljutni az irodába. Még ha csak egy-két napról van is szó, valahogy mindenki azt érzi, hogy végre ura lehet a saját világának, pusztán amiatt, hogy az apró esőcseppek földet érve azon nyomban megfagynak.

Még a legegyszerűbb hétköznapi tevékenységek is rendkívülivé válnak. A megszokott döntések kalandos vállalkozássá nemesednek, és gyakran az élesen átélt, tiszta jelenlét élményét adják. Késő délután Mack jó melegen felöltözött, és kimerészkedett, hogy a kocsibehajtón leereszkedve leküzdje a nagyjából százméteres távolságot a postaládáig. A jég varázsütésre az elemekkel vívott küzdelemmé változtatta az egyszerű feladatot: dacos szembenállássá a természet nyers erejével, merészen a szemébe nevetve. Hogy ezt senki sem látja vagy értékeli, cseppet sem számított – már a gondolattól is mosolyra derült a lelke.

A jeges esőcseppek arcát és kezét mardosták, ahogy óvatosan átküzdötte magát a kocsibehajtó huppanóin. Úgy festhetek, gondolta, mint egy részeg tengerész, aki bizonytalan léptekkel araszol a következő kocsma felé. Amikor az ember egy jégvihar erejével néz farkasszemet, nem éppen duzzadó önbizalommal menetel előre. Aki elbizakodott, rosszul jár. Macknek kétszer is fel kellett tápászkodnia a térdeiről, mire végre átölelhette a postaládát, mint egy rég nem látott, kedves barátot.

Megpihent egy pillanatra, hogy körülnézve befogadja a kristályba zárt világ szépségét. Minden felület visszaverte a fényt, tovább fokozva a késő délután tündöklő ragyogását. A szomszédos birtok fái áttetsző palástot öltöttek, mindegyik egyedi volt, különleges, megjelenésükben mégis egységesek. Csodálatos volt a világ, és vakító pompája – ha csak néhány pillanatra is – csaknem leemelte a Nagy Szomorúságot Mack válláról.

Közel egy percig tartott, mire leverte a postaláda ajtaját máris leragasztó jeget. Erőfeszítéseinek jutalma egyetlen boríték volt, amelynek elején csupán a keresztneve állt írógéppel ráírva; se bélyeg, se postabélyegző, se feladó. Kíváncsiságtól hajtva tépte fel a boríték szélét, ami nem volt egyszerű feladat a hidegtől elgémberedett ujjakkal. Hátat fordított a metsző szélnek, és végül előcsalogatta fészkéből az egyetlen, hajtás nélküli papírlapot. A géppel írt üzenet egyszerű volt, mindössze ennyi állt benne:

Mack megmerevedett, ahogy elöntötte a hányinger, amely szinte azonnal átadta helyét a haragnak. Tudatosan igyekezett a lehető legkevesebbet gondolni a viskóra, s ha néha mégis eszébe jutott, gondolatai mindenfélék voltak, csak épp kedvesek vagy jók nem. Ha valaki szerint ez egy jó vicc, hát az illető igen mélyre süllyedt. A „Papa” aláírás pedig az egészet különösen gyomorforgatóvá tette.

– Idióta – morogta, és Tony, a postás képe derengett fel előtte; egy túláradóan barátságos, aranyszívű, de végtelenül tapintatlan olasz fickóé. Egyáltalán miért kézbesített egy ilyen röhejesen megcímzett borítékot? Még bélyeg sem volt rajta. Mack dühösen a kabátzsebébe gyűrte az egészet, majd sarkon fordult, hogy megpróbáljon visszakorcsolyázni a ház irányába. A széllökések, amelyek idefelé még hátráltatták, most felgyorsították az útját a lába alatt egyre hízó miniatűr gleccseren.

Egész jól boldogult, köszönte szépen, amíg el nem érte a kocsibehajtónak azt a pontját, ahol a talaj kissé lejtett és balra dőlt. Szándéka ellenére kezdett tehetetlenül felgyorsulni, cipője talpa körülbelül annyira tapadt a jeges burkolatra, mint egy befagyott tóra leszálló kacsa lába. Karjaival vadul kalimpált, hátha valahogy sikerül egyensúlyban maradnia, miközben feltartóztathatatlanul száguldott a kocsifelhajtó mellett álló egyetlen tekintélyesebb méretű fa felé – ez éppen az volt, amelynek alsó ágait alig pár hónapja metszette le. A fa most mintha csak az alkalomra várt volna, félig csupaszon, bosszúra szomjasan állt ott, készen a végzetes ölelésre. Mack a pillanat törtrésze alatt a gyáva megoldás mellett döntött: hagyta, hogy a lábai kicsússzanak alóla, amihez a végtagjainak amúgy is nagy kedvük volt, és megpróbált egyszerűen fenékre huppanni. Inkább a feneke sajogjon, mint hogy szálkákat kelljen szedegetnie az arcából.

Ám az adrenalinlöket miatt túltolta az elképzelt mozdulatot, és lassított felvételben nézte, ahogy lábai az égnek emelkednek, mintha csak egy őserdei csapda rántotta volna fel őket. Iszonyatos erővel vágódott el, először a koponyája hátsó része csattant, majd tehetetlen kupacba roskadva állt meg a csillogó fatörzs tövében. A fa ott magasodott felette, s mintha önelégült, undorral és némi csalódottsággal vegyes tekintettel nézett volna le rá.

A világ egy pillanatra sötétbe borult, vagy legalábbis úgy rémlett. Kábultan hevert az eget bámulva, hunyorgott, ahogy a jeges csapadék gyors ütemben hűtötte lángoló arcát. Egy röpke pillanatig minden furcsán melegnek és békésnek tűnt, a becsapódás hatására a dühe is elszállt.

– Na most akkor ki a hülye? – mormogta maga elé, remélve, hogy senki sem látta az iménti mutatványt. A hideg gyorsan kúszott át kabátján és pulóverén, és Mack tudta, hogy a teste alatt egyszerre olvadó és fagyott jeges eső hamarosan nagyon kellemetlenné válik.

Felnyögött, és ahogy átgördült négykézlábra, egyszerre százévesnek érezte magát. Ekkor pillantotta meg az élénkvörös csúszásnyomot, amely a becsapódás helyétől egészen a végállomásig követte útját. Ahogy tudatára ébredt sérülésének, tompa lüktetés indult el a koponyája felől. Ösztönösen hátranyúlt a dobolás forrása felé, majd véresen húzta vissza a kezét.

A durva jég és az éles kavicsok felhorzsolták tenyerét és térdét, miközben félig mászva, félig kúszva végre elvergődött a kocsibehajtó egy vízszintesebb részéig. Nem kevés erőfeszítésébe telt, mire lábra tudott állni, majd óvatosan bicegve megindult a ház felé, végképp megalázkodva a jég és a gravitáció hatalma előtt.

Odabent, amennyire tőle telt, módszeresen lefejtette magáról a felsőruházatot, félig fagyott ujjai nagyjából annyi ügyességgel engedelmeskedtek, mintha karjai végére erősített ormótlan bunkósbotok volnának. Úgy döntött, a nyirkos, véres ruhakupacot ott hagyja az előszoba padlóján, ahova ledobta, és fájdalmasan nyögdécselve bevonult a fürdőszobába, hogy szemügyre vegye a sérüléseit.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy a jeges kocsibehajtó győzött. A feje hátsó részén tátongó sebből a fejbőrébe ágyazódott apró kavicsok mellett szivárgott a vér. Amitől tartott, bekövetkezett: egy tekintélyes dudor nőtt a fején, amely úgy emelkedett ki gyérülő hajának szilaj hullámai közül, mint egy felszínre bukkanó púpos bálna.

Mack nagy üggyel-bajjal megpróbálta ellátni a sebet, egy kis méretű kézitükör segítségével kísérelte meg feltérképezni a feje hátsó részét, amely a fürdőszobai tükörről vert vissza fordított képet. Rövid bosszankodás után feladta, mivel képtelen volt a kezeit a megfelelő irányba mozgatni, és abban sem volt biztos, a két tükör közül melyik is csapja be. Óvatosan végigtapogatta a nedvedző vágást, és sikerült kiszednie a nagyobb törmelékdarabokat, de a fájdalom egyre elviselhetetlenebbé vált. Végül felkapott egy kis elsősegély-kenőcsöt, amennyire tőle telt, bekente a sebet, majd az egyik fürdőszobafiókban talált gézdarabbal egy mosdókendőt kötözött hátul a fejére. A tükörbe pillantva úgy vélte, leginkább egy marcona tengerészre hasonlít a Moby Dickből. Elnevette magát, de rögtön fel is szisszent.

Meg kellett várnia, amíg Nan hazaér, hogy rendes orvosi ellátást kapjon; ez az egyik vitathatatlan előnye annak, ha az ember felesége diplomás ápoló. Különben is jól tudta, hogy minél ramatyabbul fest, annál több együttérzésre számíthat. Ahogy mondani szokás: minden megpróbáltatásban akad valami vigasz, ha az ember elég kitartóan keresi. Bevetett pár vény nélkül kapható fájdalomcsillapítót a lüktető kín ellen, és bicegve elindult a bejárat felé.

Mack egyetlen pillanatra sem feledkezett meg a levélről. Áttúrta a csuromvizes, véres ruhakupacot, mire végre megtalálta a kabátzsebében; rápillantott, majd visszament az irodájába. Megkereste a posta számát, és tárcsázott. Ahogy várható volt, Annie, az idős postamesternő, minden titkok tudója vette fel a telefont.

– Halló, bent van esetleg Tony?

– Á, Mack, te vagy az? Felismertem a hangod. – Hát persze hogy felismerte. – Sajnálom, de Tony még nem ért vissza. Épp az előbb beszéltem vele rádión, és még csak a Wildcat feléig jutott, a te házad közelében sem jár. Akarod, hogy visszahívjon, vagy hagysz neki üzenetet?

– Ó, szia! Te vagy az, Annie? – Nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megfricskázza, pedig a nő közép-nyugati tájszólása egyértelműen elárulta, kivel beszél. – Ne haragudj, egy pillanatra elkalandoztam, egy szót sem hallottam abból, amit mondtál.

A nő felkacagott.

– Ne bomolj, Mack, tudom én, hogy minden szót hallottál. Ne akard megvezetni az öreget! Tudod jól, hogy nem ma jöttem le a falvédőről. Szóval mit mondjak neki, ha egyáltalán visszaér élve?

– Tulajdonképpen már meg is válaszoltad a kérdésemet.

A vonal túlsó végén csend támadt.

– Őszintén szólva nem emlékszem, hogy kérdeztél volna bármit is. Mi van veled, Mack? Még mindig túl sok füvet szívsz, vagy csak vasárnap reggelente nyúlsz hozzá, hogy kibírd az istentiszteletet?

A nő felnevetett, mintha nem tudna ellenállni saját sziporkázó humorának.

– Ugyan már, Annie, tudod jól, hogy nem szívok füvet. Soha nem is tettem, és nem is fogok.

Persze Annie tudta ezt, de Mack nem akarta a véletlenre bízni, hogy a nő egy-két nap múlva hogyan emlékszik majd vissza erre a beszélgetésre. Nem ez lett volna az első alkalom, hogy Annie humoros megjegyzése szaftos sztorivá, majd hamarosan készpénznek vett „ténnyé” alakul. Mack már látta is a saját nevét a gyülekezeti imalistán.

– Semmi gond, majd felhívom Tonyt máskor, nem sürgős.

– Rendben. Te meg csak maradj a négy fal között, ott biztonságos. Tudod, egy ilyen korosodó pasasnak, mint te, megkopik az egyensúlyérzéke az évek alatt. Nem akarom, hogy megcsússz, és odalegyen a büszkeséged. Ahogy most állnak a dolgok, Tony talán fel sem jut hozzád. A hóval, latyakkal, éjszakai sötétséggel még elvagyunk valahogy, de ez az ónos eső… ez bizony feladja a leckét.

– Köszönöm, Annie. Igyekszem észben tartani a tanácsodat. Majd beszélünk. Szia!

Mack feje egyre jobban lüktetett, parányi kalapácsok verték az ütemet a szívverése ritmusában. Különös, gondolta, ki merne ilyesmit tenni a postaládánkba? A fájdalomcsillapítók még nem hatottak teljesen, de már épp annyira elzsibbasztották, hogy tompítsák a feltámadó aggodalmat, és hirtelen ólmos fáradtság tört rá. Lehajtotta fejét az íróasztalra, és úgy érezte, épp csak elnyomta az álom, amikor a telefon csörgésére felriadt.

– Ööö… halló!

– Szia, édesem. Csak nem aludtál, és felkeltettelek?

Nan volt az, hangja szokatlanul vidáman csengett, bár Mack hallani vélte azt a mélyben rejlő szomorúságot is, amely minden beszélgetésük felszíne alatt ott bujkált. Az asszony ugyanannyira szerette az ilyenfajta időjárást, mint Mack általában. A férfi felkattintotta az asztali lámpát, az órára pillantott, és meglepve látta, hogy több órán keresztül aludt.

– Ööö, ne haragudj. Azt hiszem, elbóbiskoltam egy kicsit.

– Hát, a hangod alapján kicsit kótyagosnak tűnsz. Minden rendben?

– Ühüm. Persze.

Bár odakint már majdnem sötét volt, Mack látta, hogy a vihar nem csillapodott. Sőt, csak még vastagabb jégréteg rakódott mindenre. Az ágak mélyre hajoltak, és tudta, hogy némelyik végül le fog törni a súly alatt, kiváltképp, ha feltámad a szél.

– Volt egy kis összetűzésem a kocsifeljáróval, amikor behoztam a postát, de egyébként minden rendben. Te merre vagy?

– Még Arlene-nál vagyok, és arra gondoltam, a gyerekekkel itt töltjük az éjszakát. Kate-nek mindig jót tesz, ha a családdal lehet… mintha kicsit helyrebillentené az egyensúlyát. – Arlene Nan nővére volt, aki a folyó túloldalán, Washington államban lakott. – Különben is, túl csúszós minden, hogy az ember kilépjen a házból. Remélhetőleg reggelre javul a helyzet. Bárcsak hazaértem volna, mielőtt ennyire eldurvul az idő, de hát most már ez van. – Nan elhallgatott. – És arrafelé mi a helyzet?

– Hát, lélegzetelállítóan gyönyörű a látvány, de hidd el, sokkal biztonságosabb bentről nézni, mint odakint járkálni. Semmiképp sem akarom, hogy elinduljatok ebben a káoszban. Itt minden csendes, megállt az élet. Szerintem Tony sem jutott el hozzánk a postával.

– Nem azt mondtad, hogy bevitted a leveleket? – kérdezte a nő értetlenül.

– Dehogy, nem hoztam be a postát. Azt hittem, Tony már járt itt, ezért mentem ki. De… – Elhallgatott, és lepillantott az asztalon heverő levélre, amit az előbb tett le oda. – …nem volt semmi. Felhívtam Annie-t, szerinte Tony valószínűleg fel sem tud jutni a dombra ebben az időben, én meg ki nem megyek még egyszer ellenőrizni, az biztos. Egyébként – váltott gyorsan témát, hogy elkerülje a faggatózást – Kate hogy érzi ott magát?

Rövid szünet következett, majd hosszú sóhajtás hallatszott. Amikor Nan összeszedte magát, és megszólalt, elfojtottan suttogott; Mack biztos volt benne, hogy a kezével eltakarja a száját, miközben beszél.

– Ó, Mack, bárcsak tudnám! Olyan, mintha egy kősziklához beszélnék, és bármit csinálok, egyszerűen képtelen vagyok áttörni a falait. Amikor együtt vagyunk a családdal, néha mintha kibújna a csigaházából, de aztán újra bezárkózik. Fogalmam sincs, mit tegyek. Folyton csak azért imádkozom, hogy Papa segítsen utat találni hozzá, de… – ismét elhallgatott – olyan érzésem van, mintha meg sem hallaná.

Na tessék, itt van. A „Papa” volt Nan kedvenc neve Istenre, kifejezte azt a mély és bensőséges barátságot, amit vele ápolt.

– Drágám, biztos vagyok benne, hogy Isten tudja, mit miért csinál. Minden rendbe fog jönni.

A szavakból Mack maga nem tudott vigaszt meríteni, de reménykedett, hogy enyhítik a felesége hangjából áradó aggodalmat.

– Tudom – sóhajtott Nan. – De bárcsak egy kicsit jobban igyekezne.

– Az jó volna – felelte Mack, mert más nem jutott eszébe. – Ti csak maradjatok ott a biztonságban a gyerekekkel, vigyázzatok magatokra, és add át üdvözletem Arlene-nak meg Jimmynek, köszönd meg nekik a nevemben a segítségüket. Remélem, holnap találkozunk.

– Rendben, szerelmem. Mennem kell, hogy segítsek a többieknek. Mindenki gyertyákat keres, ha esetleg elmegy az áram. Te is nézz körül! A pincében, a mosogató felett találsz párat, a hűtőben meg van maradék töltött kenyér, csak melegítsd fel. Biztos, hogy minden rendben?

– Persze, inkább csak a büszkeségem sínylette meg a dolgot.

– Akkor pihenj, és remélhetőleg reggel látjuk egymást.

– Rendben, szívem. Vigyázz magadra, és hívj fel, ha bármire szükséged van. Szia!

Micsoda ostoba szöveg, gondolta Mack magában, miután letette a telefont. Olyan tipikus, férfiasan bárgyú mondat, mintha bármit is tehetne onnan, ahol van, ha tényleg szükségük lenne rá.

Mack csak ült, és meredten bámulta a levelet. Zavarba ejtő és fájdalmas volt, ahogy megpróbált rendet vágni az elméjét elhomályosító sötét képek és nyugtalanító érzelmek kakofóniájában. Milliónyi gondolat kavargott az agyában millió mérföldes sebességgel. Végül feladta, összehajtotta a levélkét, becsúsztatta az íróasztalán tartott kis bádogdobozba, és lekapcsolta a villanyt.

Sikerült találnia valami ehetőt, amit felmelegített a mikróban, majd párnákkal és takarókkal felszerelkezve a nappali felé vette az irányt. Gyors pillantást vetett az órára, és látta, hogy Bill Moyers műsora épp csak elkezdődött; ez volt az a kedvenc programja, amelyet, ha tehette, sosem hagyott ki. Moyers azon kevesek közé tartozott, akikkel Mack szívesen találkozott volna személyesen is, briliáns elméjű, szókimondó férfi, aki szokatlan tisztánlátással tudta kifejezni az emberek és az igazság iránti mélységes szenvedélyét. Ma este az egyik történet Boone Pickensről, az olajmágnásról szólt, aki most éppen azt vette a fejébe, hogy az új fúrásokkal víz után kutat.

Mack szinte öntudatlanul, szemét le sem véve a képernyőről, a kisasztal felé nyúlt. Felemelt egy bekeretezett fotót, amelyen egy kislány mosolygott, és a szívéhez szorította. Másik kezével az álla alá húzta a takarót, és mélyebbre fúrta magát a kanapéba.

Hamarosan halk horkolás töltötte be a szobát, miközben a tévé már egy végzős zimbabwei középiskolásról tudósított, akit megvertek, mert szót emelt a kormány ellen. De Mack ekkor már messze járt, hogy megküzdjön az álmaival. Talán ma éjjel elkerülik a rémálmok, és csak látomások jönnek jégről, fákról és a gravitációról.

2.

A sűrűsödő sötétség

Semmi sem tesz minket annyira magányossá, mint a saját titkaink.

Paul Tournier

Valamikor az éjszaka folyamán váratlan Chinook-szél söpört végig a Willamette-völgyön, és felszabadította a tájat a vihar jeges szorításából, kivéve a legmélyebb árnyékokban meghúzódó részeket. Huszonnégy órába se telt, és máris kora nyári meleg lett. Mack késő délelőttig aludt, egyike volt ez azoknak a ritka álomtalan alvásoknak, amelyek csupán néhány pillanatnak tűnnek.

Amikor végre lekecmergett a kanapéról, némi bosszúsággal látta, hogy a jeges színjáték ilyen hamar véget ért, de nagy örömmel fogadta Nant és a gyerekeket, akik alig egy órával később beállítottak. Először, ahogy számított is rá, megkapta az alapos fejmosást, amiért a véres holmiját nem tette be a mosókonyhába, majd amikor Nan megpillantotta és átvizsgálta a fejsebét, következett a kielégítő mértékű, megfelelően együttérző sóhajtozás. A törődés felettébb jólesett Macknek, és Nan hamarosan kitisztította és leragasztotta a sebeit, és megtöltötte a gyomrát is. A levélke, bár egy percre sem ment ki a fejéből, nem került szóba. Még mindig nem tudta, mit gondoljon felőle, és nem akarta Nant is belevonni, ha végül kiderülne, hogy csak valami otromba tréfa.

Az apróbb zökkenőket, mint ez a jeges vihar is, Mack örömmel üdvözölte az életében, mert ha csak futólag is, de menekülést jelentettek állandó kísérője, a Nagy Szomorúság fojtogató jelenléte elől. Azon a nyáron, amikor Missynek nyoma veszett, a Nagy Szomorúság úgy borult Mack vállára, mint egy láthatatlan, mégis kézzelfoghatóan súlyos, mázsás dunyha. Súlya alatt a tekintete megtört, válla meggörnyedt. Még a lerázására tett kísérleteket is kimerítőnek találta, mintha karjait bevarrták volna a kétségbeesés kietlen redői közé, és valahogy ő maga is a szövet részévé vált volna. Ebben a súlyos gúnyában evett, dolgozott, szeretett, álmodott és játszott, mintha egy ólomból készült köntöst viselne, így gázolt nap mint nap a kilátástalanság mocsarában, amely mindenből kiszívta az élet színeit.

Időnként érezte, ahogy a Nagy Szomorúság lassan rászorul a mellkasára és a szívére, mint egy óriáskígyó roppant gyűrűi, és addig facsarja a könnyet a szeméből, míg végül minden tartaléka kiapad. Máskor arról álmodott, hogy lábát foglyul ejti a ragacsos sár, miközben a fákkal szegélyezett ösvényen előtte futó Missyt látja: a kislány vadvirágos hímzésű, piros pamutruhája fel-felvillan a fák között. Missy mit sem sejtett az őt árnyékként követő sötét alakról. Bár Mack kétségbeesetten próbált ordítani, figyelmeztetni őt a veszélyre, nem jött ki hang a torkán, tehetetlen volt, és mindig túl későn érkezett, hogy megmentse. Ilyenkor verejtékben úszva, elgyötörten riadt fel az ágyban, miközben az undor és a bűntudat hullámai szürreális áradatként csaptak át rajta.

Missy eltűnésének története sajnos egyáltalán nem egyedi, túl gyakran hallani hasonlót. Az egész szeptember elején, a munka ünnepét övező hosszú hétvégén történt – ez a nyár utolsó nagy nekibuzdulása az iskolakezdés és az ősszel megszokott menetrend beállta előtt. Mack nagy merészen elhatározta, hogy elviszi a három kisebb gyereket az északkelet-oregoni Wallowa-tóhoz kempingezni. Nan egy továbbképzésen vett részt Seattle-ben, a két nagyobb fiú egyike már az egyetemen volt, a másik pedig épp nyári táborban segédkezett. Mack azonban bízott abban, hogy benne is megvan a természetjáráshoz és a gondoskodáshoz szükséges készségek megfelelő kombinációja, elvégre Nan volt a tanítómestere, úgyhogy a legjobbtól tanult.

A kalandvágy és a táborozás heve mindenkit magával ragadott, a házban lázas készülődés vette kezdetét. Ha Macken múlik, egy költöztető teherautóval tolat a bejárathoz, hogy a berendezés felét magukkal vigyék a hétvégére. A nagy felfordulásban Mack egy ponton úgy döntött, pihenőre van szüksége, és miután lezavarta róla Júdást, a család macskáját, bekuckózott a saját, külön bejáratú foteljébe. Épp a tévét akarta bekapcsolni, amikor Missy rontott be hozzá, kezében a kis műanyag dobozával.

– Magammal vihetem a rovargyűjteményemet a kempingezésre? – kérdezte Missy.

– Magaddal akarod cipelni a bogaraidat? – mormogta Mack, de nem sok figyelmet szentelt a kislánynak.

– Apa, ezek nem bogarak! Ezek rovarok. Nézd, milyen sok van itt a dobozban!

Mack kelletlenül a lánya felé fordult, aki látva, hogy sikerült magára vonnia a figyelmet, lelkesen mutogatni kezdte kincsesládája tartalmát.

– Nézd, itt van két szöcske. Ott, azon a levélen pedig a hernyóm, és valahol… megvan! Látod a katicámat? Meg egy légy is van itt valahol, meg pár hangya.

Miközben Missy mutogatta a gyűjteményét, Mack próbált őszinte érdeklődést tanúsítani, és ennek alátámasztására buzgón bólogatott.

– Szóval akkor – fejezte be Missy – magammal vihetem őket?

– Persze, kicsim. Akár szabadon is engedhetjük őket a vadonban, ha már úgyis ott vagyunk.

– Azt már nem! – hallatszott egy hang a konyhából. – Missy, itthon kell hagynod a gyűjteményedet, drágám. Hidd el, itthon nagyobb biztonságban van.

Nan dugta be a fejét a szobába, és szeretetteljes rosszallással nézett Mackre, aki csak a vállát vonogatta.

– Én megpróbáltam, kicsim – suttogta a kislánynak.

– Grrr – morgott Missy. De mivel tudta, hogy a csatát elvesztette, felkapta a dobozát és kivonult.

Csütörtök estére a furgont dugig pakolták, a sátras utánfutót felcsatolták, a lámpákat és a fékeket ellenőrizték. Pénteken korán reggel, miután Nan tartott még egy utolsó kiselőadást a gyerekeknek a biztonságról, az engedelmességről, a reggeli fogmosásról, a hátukon fehér csíkot viselő „macskák” békén hagyásáról és minden egyéb hasonlóról, útnak indultak: Nan észak felé vette az irányt az I-205-ösön Washington állam felé, Mack és a „három amigó” pedig keletnek tartott az I-84-esen. Úgy tervezték, hogy a rákövetkező kedd este térnek haza, épp csak az első tanítási nap előtt.

A Columbia-folyó szurdoka már önmagában is megéri az utazást: lélegzetelállító panorámát kínáló kilátóhelyeit a folyó vájta táblahegyek őrzik, melyek álmos óriásokként magasodnak a késő nyári melegben. Szeptember és október tartogatja Oregon legszebb napjait: a vénasszonyok nyara gyakran már az első őszi hónap kezdetén beköszönt, és egészen halloweenig kitart, amikor aztán az idő hirtelen hidegre, nyirkosra és barátságtalanra fordul. Ez az év sem volt kivétel. A forgalom és az időjárás is nekik kedvezett, így a kis társaság észre sem vette a repülő perceket és az egyre fogyó kilométereket.

A négyesfogat megállt a Multnomah-vízesésnél, hogy Missynek kifestőt és zsírkrétát, Kate-nek és Joshnak pedig egy-egy olcsó, vízálló, eldobható fényképezőgépet vásároljanak. Ezután úgy döntöttek, felgyalogolnak a vízeséssel szemközti hídhoz vezető rövid ösvényen. Az erdei út valamikor a fő medence körül kanyargott, és bevezetett a zubogó víz mögött megbúvó sekély barlangba, ám ezt a parkfelügyelet az erózió miatt sajnos lezárta. Missy imádta ezt a helyet, és kérlelte édesapját, mesélje el a gyönyörű indián lány, a multnomah törzsfőnök lányának legendáját. Mack némi győzködés után végül beadta a derekát, és elmesélte a jól ismert történetet, miközben mindannyian a lezúduló zuhatagot övező ködfátyolba révedtek.

A legenda egy hercegnőről szól, aki idősödő apjának egyetlen szeme fénye volt. A törzsfőnök végtelenül szerette leányát, és gondosan választott számára hitvest: a clatsop törzs egy ifjú harcosát, akiről tudta, hogy a lány szíve is érte dobog. A két törzs egybegyűlt, hogy megüljék a nászt, ám még mielőtt a menyegzői vigalom kezdetét vehette volna, szörnyű járvány ütötte fel a fejét a férfiak között, sorra szedve áldozatait.

A vének és a törzsfőnökök tanácsot ültek, hogyan tudnák megfékezni a pusztító nyavalyát, amely könyörtelenül tizedeli harcosaikat. A legidősebb varázsló ekkor emlékezetébe idézte atyja halálos ágyán tett jövendölését: eszerint a férfiakat sújtó végzetet csak egyetlen módon lehet megállítani. Egy törzsfőnök tiszta és ártatlan leányának kell önként életét áldoznia népéért. A jóslat beteljesítéséhez a lánynak fel kell másznia a Nagy Folyó fölé magasodó szirtre, és onnan levetnie magát a mélybe, az alant fekvő sziklákra.

Tizenkét hajadont, különböző törzsfőnökök leányait hívatták a tanács elé. A vének azonban hosszas tanakodás után úgy döntöttek, nem követelhetnek ekkora áldozatot egy bizonytalan hitelű legenda kedvéért.

Ám a kór tovább tombolt, és végül az ifjú harcos, a leendő férj is ágynak esett. A hercegnő, látva kedvese szenvedését, érezte, hogy a sorsa az ő kezében van. Miután csillapította a férfi lázát és lágy csókot nyomott homlokára, kiosont a sátorból, és csendben útnak indult.

Egy álló éjszakán és egy álló napon át menetelt, míg el nem érte a jóslatban szereplő égbe nyúló sziklát, ahonnan belátni az egész vidéket. Ott imába merült, lelkét a Nagy Szellemnek ajánlotta, majd habozás nélkül a mélybe vetette magát.

Másnap reggelre a falvakban csoda történt: a betegek gyógyultan és erejük teljében ébredtek. Nagy volt az öröm és az ujjongás, míg a fiatal harcos rá nem döbbent, hogy menyasszonya eltűnt. Ahogy a hír elterjedt, a nép néma gyászban vonult a sziklához, ahol rátaláltak a lány élettelen testére. Megrendült apja a Nagy Szellemhez fohászkodott, kérve, hogy lánya önfeláldozása soha ne merüljön feledésbe. Abban a pillanatban forrás fakadt fel a kőzetből ott, ahol a leány a mélybe ugrott. A víztömeg finom fátyollá bomlott a levegőben, majd a szikla lábánál egy gyönyörű tavat formált.

Missy általában imádta hallgatni ezt a legendát, majdnem annyira, mint Mack elmondani. Megvolt benne a megváltástörténetek minden eleme, s nem sokban különbözött Jézus történetétől, amelyet a kislány oly jól ismert. A középpontban egy apa állt, aki nagyon szerette egyetlen gyermekét, és egy áldozat, melyet egy próféta jövendölt meg. A szeretet erejétől hajtva a gyermek önként adta életét, hogy megmentse jegyesét és törzseiket a biztos haláltól.

Ez alkalommal azonban Missy egy szót sem szólt a történet végén. Ehelyett azonnal sarkon fordult, és a furgon felé vette az irányt, mintha csak azt mondaná: „Rendben, itt végeztem. Indulhatunk.”

A Hood folyónál tartottak egy rövid pisiszünetet, és gyorsan meguzsonnáztak, majd rögtön folytatták az utat, és kora délutánra elérték La Grandét. Itt lehajtottak az I-84-es autópályáról a Wallowa Lake országútra, amely az utolsó száztizenöt kilométeren át Joseph városáig kanyargott. A tó és a kemping alig pár kilométerre feküdt a várostól; miután megérkeztek, mindenki kivette a részét a munkából, és pillanatok alatt berendezkedtek – talán nem pont olyan precízen, ahogy azt Nan elvárta volna, de a célnak tökéletesen megfelelően.

Az első vacsora a Phillips család hagyományait követte: marhahátszín, Joe bácsi titkos szószában pácolva. Desszertnek a Nan által előző este sütött csokis brownie-t ették szárazjéggel hűtött vaníliafagylalttal megkoronázva.