EGRESSY ZOLTÁN

A VIRÁGOT JELENTŐ DESZKÁK

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv és illusztrációk:

Szabó-Nyulász Melinda

Szerkesztette:

Györe Bori

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Egressy Zoltán, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 107 7 (epub)

ISBN 978 963 603 108 4 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

A környék lakóinak május közepére lett elegük a baromarcúakból.

Valamikor tavasz elején szoktak oda a térre. Általában kora délután, tanítás után érkeztek, és minthogy leckeírásos-magolásos-készüléses gyötrődésekkel a nap további részében nem töltöttek jelentősebb mennyiségű időt, többnyire estig maradtak. Hétvégén ennél is súlyosabb volt a helyzet, olyankor már kora reggel megjelentek a gördeszkáikkal, valamint egy rendkívüli dinamikával rendelkező hordozható hangszóróval, hogy a frissen felújított tér és sétálóutca egyelőre még jó állapotú aszfaltján gyakorolják világraszólónak érzett kunsztjaikat. Pár nappal korábban tiltották ki az autókat a területről; benzingőz nem rontotta már a levegőt, a lakók örültek ennek a változásnak, a deszkacsattogás és az üvöltő zene azonban néhány hét alatt elviselhetetlenné vált számukra, így aztán ahogy azt egyikük, Balogh úr finom eleganciával, de nem kevés indulattal megfogalmazta: az édes örömbe keserű üröm vegyült.

– Nemrég kivirágzott boldogságunk nem nevezhető felhőtlen szárba szökkenésnek – állapította meg nemegyszer még ennél is szofisztikáltabban Tücsi bácsi, a tér sarkán álló házban lakó közös képviselő.

Ő volt az, aki igen heves ordítozás és fenyegetőzés közepette elnevezte a fiúkat baromarcúaknak. Naponta intézett feddő szózatokat hozzájuk, ám szavai süket fülekre találtak. Ugyanakkor a csapat tagjai nem próbálták tovább gerjeszteni a megrögzött agglegény haragját, sőt minden alkalommal kifogástalan udvariassággal hallgatták őt. Egy darabig. Nem mintha különösebben tartottak volna tőle, inkább szórakoztatta őket, ahogy az öreg szitkozódva újra és újra elmagyarázta nekik, miért nem szabad a frissen felújított területen hangos szerkezetekkel szabadidős tevékenységet folytatni.

– Figyeljetek rám, baromarcú pupákok! Amint már több ízben elmondottam nektek, ez egy igen sok pénzért, frissen felújított tér, stimmt? Ezek meg itt nálatok túl hangosan zörgő, lakosságbosszantó szerkezetek. Namármost. Ahogyan azt a mai nap folyamán tájékoztatás gyanánt immáron harmadszor vagyok kénytelen elmondani, zajkeltés vonatkozásában tanúsított viselkedésetek teljességgel elfogadhatatlan, stimmt? Hajdanán, amikor én voltam annyi idős pupák, mint ti most…

És folytatta volna tovább rendületlenül, azzal, hogy mennyire más volt a világ az ő idejében, amikor még tisztelték a fiatalok az idősebbeket, és amikor még senkinek nem jutott eszébe kerekeket szerelni egy deszkalap aljára csak és kizárólag azért, hogy ezzel meg lehessen zavarni békés, kedves emberek nyugalmát. Csakhogy ekkor már nem állt előtte hallgatóság. A fiúk addigra arrébb gördültek.

– Az ébenfekete sátáni gonoszság testesül meg bennetek, senkiháziak! – kiabált utánuk Tücsi bácsi, miközben öntudatlan mozdulattal beletúrt dús, hullámos, galambősz hajába. – Azt mondom én nektek, ezekkel az átkozott deszkákkal érkeztek majd meg a pokolba, stimmt? Külön fogadóbizottság vár majd ott titeket! Vicsorgó ördög vicsorgó ördög hátán! Vasvillásan! Lángot szórva! Majd akkor eszetekbe jut a jó öreg és az ő intelmei! Csakhogy akkor már késő lesz!

Tücsi bácsi, a jó öreg, ilyen és ehhez hasonlóan súlyos állításokat kizárólag akkor fogalmazott meg, amikor egymás után legalább harmadszor reklamált eredménytelenül. Vagyis minden este hat óra tájban.

Sokszor tűnt úgy, hogy a „baromarcú pupákok” felfogják, mennyire idegesíti a pihenni vágyókat, amit csinálnak – mégse változott semmi. Előfordult, hogy versenyt bólogattak egymással, miközben a szidalmakat hallgatták, fájdalmas arckifejezésük arról árulkodott, hogy tényleg borzalmasan sajnálják, amiért a lakók terhére vannak. Látványosan együttéreztek, a Buckónak nevezett hosszú hajú srác még néhány könnycseppet is képes volt elmorzsolni, amint azonban az átkozódó Tücsi bácsi látótávolságon kívül került, és bement a házba abban a reményben, hogy végre sikerrel járt, megértette a huligánokkal, mi a gond, minden kezdődött elölről. Másnap a fiúk megint készségesen hallgatták őt, együtt szomorkodtak vele mélyen lehajtott fejjel, aztán amikor tiszta lett a terep, ismét gördeszkázni kezdtek. Így ment ez hetekig.

A koreográfia viszonylag gyorsan kialakult: egy nap háromszor kellett végighallgatniuk a közös képviselőt, se többször, se kevesebbszer. Tücsi bácsi ugyanis menetrendszerűen ekkor, a harmadik kimenetele után unta el a dolgot, legyintett, hazament, lefeküdt az ágyára, gondosan behelyezte hallószervébe a füldugóját, és azon merengett, húszéves korában, ereje teljében miért is nem vette feleségül élete szerelmét, a világ – szerinte – valaha létezett legesleggyönyörűbb táncosnőjét, akinek édes emléke annyira erősen élt benne.

– Lady Moon – sóhajtotta a párnájába. – Ó, ha most itt lennél, és édes-bús, halovány-kacér mosolyoddal idezöttyennél mellém… Vajon merre jársz? …És még mindig azzal a szánalmas zenebohóccal? …Remélem, bánod már a tévedésed… Vagy inkább… Remélem, boldog vagy, szép szerelmem…

Ahányszor a Holdra nézett, a csodálatos nő jutott eszébe. Felhős idő esetén, amikor nem látszott tisztán az ezüst égitest – melyről azt gondolta, éppen úgy kíséri hűségesen a Földet, ahogy Lady Moonnak kellene őt –, vagy ha még rosszabb esetben egyáltalán nem volt fellelhető, Tücsi bácsi kisebb-nagyobb depresszióba zuhant. A lelke mélyén azt remélte, egyszer csoda történik, feltűnik a tér sarkán imádottja, természetesen ugyanolyan szép, fiatal, káprázatos formában, amilyenben utoljára látta. Mielőtt Lady Moon (akinek becsületes neve Ágai Berta volt) elhagyta egy átlagos külsejű, nem túl okos, pösze zenebohóc miatt, aki ráadásul a Tücsi bácsi számára komikus és értelmezhetetlen Ulrik névre hallgatott.

Húszéves korában, pontosan negyven évvel ezelőtt, a szakítás után megfogadta: többször nem engedi, hogy a továbbiakban bárki is összetörje a szívét, így aztán értelemszerűen házasságot sem fog kötni soha senkivel. Jó neki egyedül, merengve álmodozhat az egykori szép időkről. Vágyak elnyomva, szép emlékek időnként elővarázsolva – ennyi elég a röpke boldogságpillanatokhoz. Értékelte, hogy az élete nyugodt, hogy hasznos tagja a közösségnek, mert szorgalmasan, becsülettel és viszonylag jó hatásfokkal intézi a tér lakóinak ügyes-bajos dolgait (az összes háznak ő volt a közös képviselője), hogy jókat eszik és iszik – főleg ha hálából megkínálják ezzel-azzal –, egyszóval alapvetően minden rendben.

Csak a baromarcúak ne idegesítenék.

Meg Pölö néni a harmadikról.

Aki az elmúlt hetek eseményeinek hatására szintén türelme végére ért a gördeszkás rémekkel kapcsolatban. Csakhogy ő nem volt híve a rábeszélésnek. Ennél közvetlenebb, hatásosabbnak vélt módszerekkel kísérletezett. Aprólékos előkészületek után egy szép napon vödörnyi jéghideg vizet zúdított ki az ablakából. Aztán még kettőt. A terv logikus volt, a kivitelezés, azaz a dobások íve pedig szép, a végeredmény azonban gyatra: próbálkozásai kudarcba fulladtak, merthogy pontatlan célzásai következtében egyetlen baromarcút sem talált el, ezzel szemben a kapualj felé igyekvő postást igen, amely cselekedet folyományaként az elkövetkező napokban erőteljesen megritkultak levélküldeményei; vidéki rokonai egyre kevesebbet írtak neki, pontosabban alig, egészen konkrétan egyáltalán nem, bár ennek tényét később csodálkozva cáfolták.

Pölö néni, akinek a levélírás – de elsősorban a -kapás – volt a hobbija, először csak gyanakodott, amikor hosszabb ideje nyitogatta hiába a levélszekrényét. Aztán ostorozni kezdte magát, talán megsérthette valamivel a rokonokat, de hát mivel, nem értette, emlékezete szerint nem írt semmi bántót nekik. Mobiltelefonja nem volt, a bűvös szerkezetet túl korszerűnek találta, ezért elutasította. Vezetékes készüléke rég nem működött, az pedig eszébe sem jutott, hogy nyilvános fülkéből tárcsázzon, így aztán soha nem hívta fel az ismerőseit; ő a régi, jól bevált levelezős módszer híve maradt.

– Szabolcs, ma sem jött semmi? – kérdezte nap mint nap a levélkihordót, aki nap mint nap intett nemet a fejével.

– De hát mi történhetett? – álmélkodott Pölö néni.

– Érthetetlen – dörmögte a postás.

Az igazság soha nem derült ki, érdekes egybeesés azonban, hogy két héttel később, azután, hogy Pölö néni nagyszerű almás rétest készített, és ebből megkínálta a ház lakóit, valamint a nyugdíjjal érkező postást, a rokonok írókedve váratlanul megélénkült. Már a következő napon tíz boríték fehérlett a postaládájában.

– Egyszerre jött meg ennyi levél! Nahát! Azt mondják, nincsenek csodák. Ez pölö az! Valóságos varázslat – szaladt a távozóban lévő postás után. – Mit gondol, Szabolcs, mi történhetett? Biztos a posta ördöge tréfált meg.

– Az lesz. A posta ördöge – somolygott a postás.

Levelek tehát megint érkeztek, az utcai zajongás azonban folytatódott, így Pölö néni boldogsága csak részlegesen állt helyre. Egy forró napon, amikor kivételesen erősen sütött a nap, a baromarcúak felkiabáltak a harmadikra.

– Furcsa néni, locsoljon le megint bennünket!

– Öntsön ránk vizet!

– De jéghideget!

– Hadd frissüljünk fel!

– Hé, furcsa néni! Nem hall? Süket?

– Süket néni! Hahó!

Pölö néni kihajolt az ablakon.

– Süket néni? Furcsa néni?! Én? Mi az, hogy furcsa? Mi az, hogy süket? Adok én nektek furcsa süket nénizést!

Úgy döntött, eleget tesz a kérésnek. Megteszi ő szívesen, amit kívánnak tőle – csak egy kicsit másként. Ecetet öntött a lavórba, majd fokhagymát szeletelt bele, utána zúdította ki a vizet – ezúttal az aznap éppen harmadszor rendteremtésre induló Tücsi bácsit találva el, amely tévesztésnek újabb, ezúttal felfelé intézett szitokáradat lett a következménye.

– Mit művel? Engem locsol? És mi ez a borzalmas szag?

– Jaj, ne haragudjon, Tücsi úr. Nem önnek szántam.

– Mi ez?! Valamiféle bűzbomba?

– Ecet és fokhagyma.

– Húzódjon vissza a nyílászárójától, stimmt?

– Nyugodjon meg, simán kijön, ha kimossa, legalábbis a ruhából, de persze abból a gyönyörű hajkoronájából is. Ha nem akar vesződni vele, mármint a ruhájával, adja oda valakinek, aki szívesen… Pölö nekem!

– Vonuljon vissza azonnal, stimmt? Befelé, befelé! Egyébként sincs időm a hülyeségre, intézkedést eszközlök!

– Ne duzzogjon már. Tudja, mit? Hozza fel hozzám, én boldogan kimosom magának! Harmadik emelet, 31/A.

A baromarcúak így tudták meg, hogy a furcsa nénit Pölönek hívják. A diskurzusból azt is kikövetkeztethették, miért. Ilyen alapon persze a közös képviselőt is lehetett volna Stimmt bácsinak nevezni. Egyszersmind az is kiderült a fiúk számára, hogy Pölö néni, azaz özvegy Szalkainé, akinek az igazi keresztnevét Tücsi bácsi sem ismerte, nem közömbös a mindig dühös öregúr iránt.

Pölö néni tovább szabadkozott, rettenetesen sajnálta a dolgot, kétségbeesetten kért újra és újra bocsánatot, úgy érezte, mindent elrontott. Még mindig az igazira várt, és mi tagadás, a közös képviselő nagyon tetszett neki. A Nagy Ő-ről annyit tudott biztosan, hogy féktelen humora lesz, ezt jósolta neki valaki a tenyeréből, még lánykorában. Ez az emlék, mondjuk, összezavarta kissé, Tücsi bácsi ugyanis nem elsősorban a tréfáiról volt nevezetes.

Pölö néni gyakran intézte úgy, hogy „véletlenül” találkozzanak, és amikor ez megtörtént, furfangos trükkökkel próbálkozott. Például viccet mesélt, de ravasz módon elhallgatott a vége előtt, mert szerette volna, ha Tücsi bácsi fejezi be, ő mondja ki a poént. Ez minden kétséget kizáró bizonyíték lett volna arra, hogy mégiscsak ő az, akire várt egész életében. És nem utolsósorban együtt nevethettek volna. Most úgy érezte, itt az újabb alkalom.

– Várjon, lemegyek! – kiáltott le.

Minden korábbi próbálkozás kudarccal végződött.Utólag szörnyen elkeserítették azok a másodpercek, amíg erősen dobogó szívvel hallgatott, izgult, hogy bökje már ki az öreg a kacagtató utolsó mondatot. Ilyesmi ugyanis soha nem történt. Talán majd most.

Lesietett, és odaállt a férfi elé.

– Adja majd ide a ruháit, Tücsi úr. Van magának épp elég gondja, kitisztítom. Finom levendulás öblítőm van, olyan illata lesz, hogy el fog ájulni a gyönyörűségtől. De ha akarja, veszek zöld almásat, ha azt jobban szereti. Vagy málnásat. Kapható jázminos is! Mondjuk, szerintem a levendulás a legjobb. Kár, hogy kókuszosat nem árulnak. Vagy egy jó fahéjasat. De ha kell, keresek, olyan lesz, amilyet akar. Magának bármit.

– Ugyan, hagyja, ki tudom mosni magamnak. Öblítőt meg nem használok.

– Nem? Pedig az nagyon finom dolog ám.

– Legközelebb célozzon pontosabban.

– Igyekezni fogok. Ezekre az átkozottakra szántam az utolsó fokhagymáimat. Aztán maga kapta. Jaj, szégyellem magam!

Tücsi bácsi a megbocsátás jeleként bólintott, és lépett volna tovább, de Pölö néni nem engedte.

– Várjon, ha már összefutottunk így abszolút véletlenségből… Hallottam ám egy nagyon jót.

– Mit akar?!

– Figyeljen. Az agresszív kismalac beleesik a gödörbe.

– Milyen gödörbe? – vágott közbe Tücsi bácsi, és beletúrt a hajába.

– Az mindegy – legyintett Pölö néni. – Egy gödörbe. Pölö ebbe, ami itt van a sarkon.

– Egy kismalac? Ide?

– Nem egy kismalac, hanem az agresszív kismalac.

– Járkál erre egy erőszakos disznó? Szólt már valakinek erről?

– Nem.

– Szólni kell.

– Nem kell szólni. Nincs disznó.

– Akkor miről beszél?

– Csak a történet szerint. Na, és ott van a gödörben, és jön a jó tündér, és azt mondja neki: várj, kismalac, mindjárt kihúzlak. Erre a kismalac… Na?

Pölö néni bátorítóan mosolygott.

– Hogyhogy na? – kérdezte Tücsi bácsi.

– Mit mond erre az agresszív kismalac?

– Honnan tudjam?

– Na? Vajon mit?

Tücsi bácsi gyanakodni kezdett.

– Ez egy mese? – kérdezte. – Vagy netalántán megint egy vicc?

Pölö néni mély lélegzetet vett, majd lassan kifújta a levegőt.

– Nem várok! – kiáltotta diadalmasan.