Sztehlo Gábor

Háromszázhatvanöt nap

Emlékek
a magyarországi zsidómentésről
1944-ben
– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

A kiadás alapjául szolgáló gépirat
az Evangélikus Országos Gyűjtemény,
Evangélikus Országos Levéltár
tulajdona

Sajtó alá rendezte
KUNT GERGELY
SCHMAL ALEXANDRA

Lektorálta
ANDRÁSI ANDOR
KERTÉSZ BOTOND

A borítón: Sztehlo Gábor 1932 tavaszán,
Finnországból való hazaindulása előtt.
Ismeretlen fotós felvétele – Kronikka,
Heränneitten ylioppilaskoti, Helsinki,
Osmo Kangas jóvoltából

© Sztehlo Gábor örökösei, 2022

HÁROMSZÁZHATVANÖT NAP
VAGY AZ 1944. MÁRCIUSTÓL 1945
MÁRCIUSÁIG TERJEDŐ ESZTENDŐRŐL
SZÓLÓ FELJEGYZÉSEK

*

EMLÉKEK EGY ESZTENDŐRŐL

*

EMLÉKEK A MAGYARORSZÁGI
ZSIDÓMENTÉSRŐL 1944-BEN

„Arról ismertük meg a szeretetet, hogy ő az életét adta érettünk, mi is kötelesek vagyunk odaadni életünket az atyánkfiaiért.”

1Jn 3,16

„És mi megismertük és elhittük az Istennek irántunk való szeretetét. Az Isten szeretet, és aki a szeretetben marad, az Istenben marad és az Isten is őbenne.”

1Jn 4,16

Előszó helyett

Háromszázhatvanöt nap, egy egész esztendő. De ezek a feljegyzések nem mind a háromszázhatvanöt napról szólnak, hanem csak egyes napokról, vagy pláne csak időszakokról. Nem is ezelőtt 171 esztendővel írtam ezeket a feljegyzéseket, éppen ezért nem is lehet napló jellege. Bizony 16-17 év távlatából íródott minden. A napi eseményeknek a benyomásai helyett leszűrt eredményeket tudtam megörökíteni a magam számára. De mégis igyekeztem nagyon pontosan, sokszor majdnem aprólékosan, a helyet és az egyes személyt megírni, hogy az esemény vagy a benyomás, ami lelkemben még ma is él, ne kitalálás, mese, fantázia szüleménye legyen az olvasó előtt, hanem aki ismeri a helyeket vagy pláne a személyeket, az az eseménynek a valódiságát is lássa. Persze ez csak azokat érdekeli [!] leginkább, akik velem együtt végigélték ezeket a napokat. És talán nagyon kevés ilyen valakik lesznek, akik ezt a feljegyzést olvassák majd.

Az események valódiságát azonban adatokkal, akár számadatokkal, akár egyéb pénz- és anyagelszámolásokkal nem támasztottam alá. Feljegyzések ezek, és nem jelentés. Ezeknek a napoknak a statisztikai adatait és elszámolásait bárki megkaphatja a Nemzetközi Vöröskereszt jelentéséből, ami erről az esztendőről szól, éppen úgy, mint a további öt esztendőnek a számadatait a Don Suisse2 jelentéseiből. – Nem jelentést szeretnék írni, hanem feljegyzést, emléket, elsősorban a magam számára, és másodsorban azok számára, akik szeretik a régi időket mint jó tanulságot át-átlapozgatni.

Egy esztendő nagyon sokat tartalmazhat. De éppen úgy üres is lehet egy esztendő, és semmit jelentő. Mindig attól függ, hogy az ember milyen szemszögből nézi. Ez az esztendő külső eseményekben igen gazdag volt. De éppen olyan jelentős volt az egyes ember szempontjából is. Nekem különösen jelentős volt. Isten vezetésének és munkájának a jelenléte ennek a háromszázhatvanöt napnak a legjelentősebb tartalma volt.

*

Az elmúlt világháború utolsó esztendejében [hányan], de hányan tették fel nekem ezt a kérdést, szinte naponta, amikor emberekkel találkoztam: Hol van Isten? Hogyan engedheti meg, hogy ez megtörténjék? Ha Isten szeretet, hogyan engedheti meg, hogy az Ő választott népe így szenvedjen? Igazságos-e Isten? Hol van Isten, aki az igazságot szereti? Miért van annyi igazságtalanság, és miért engedi ezt Isten? Hol van Isten? Nap mint nap előkerült ez a kérdés. Később azonban már nem tették fel ezt a kérdést, mert az elmúlt esztendő sok mindenre megtanította a kérdezőt is. De legfőképpen megtanított mindnyájunkat egyre: a teremtett sok felesleges kérdést tesz fel a Teremtőjének, ahelyett hogy cselekedné azt, amit a Teremtője mond neki.

Ma, 16-17 év után újra csak arra kell gondolnom, hogy ezeket a kérdéseket újra meg újra felteszik az emberek, annak ellenére, hogy olyan sokat tanultunk, láttunk és tapasztaltunk. Támadják, becsmérlik, szemben állnak ma is az emberek a Teremtőjükkel lélekben, testben. Aki pedig már nemegyszer megmutatta, hogy mit akar velünk, és mi az akarata. Sajnos akár pap, akár nem pap, mindegyiküknek újra az ábécénél kell kezdeniük mindig, és a tanításunk nem záródik le soha. Sajnos még a leckékben sincs haladás. Mindig újra ugyanazt a leckét kell megtanulni: a teremtett a Teremtő alkotása, az Ő tulajdona. De ugyanakkor a Teremtő az Ő alkotásáért cselekszik, akit Ő szeret, és akinek az életéért mindent megtett, a legnagyobbat is, ami ezen a világon lehetséges. Mikor fogjuk ezt megtanulni? Ezt az egyetlen és legfontosabb leckét, ezt az egyetlen megtanulni való jó hírt?

Sok minden történik egy év alatt. Sok fontos elhatározó dolog van és lehet a mi személyes életünkben, nemzeti, népi életünkben. És mégis egyetlenegy volna fontos csak, hogy ez a jó hír – ez az Euangelion3 – ismertté és életté váljék az életünkben.

Ezért szeretném egy évnek a történetét megírni, ahogy azt átéltem, a maga tapasztalásaival, az élmények leszűrt eredményeivel 1944 márciusától egészen 1945 márciusáig. Háromszázhatvanöt nap? Sokak számára több év nyomorúságával és átélt tapasztalataival ér fel. Mint ahogy a hivatalosaknál4 is a háborús évek duplán számítanak! Mi volt az én számomra? Egy álom. Álom, amit sírva, küszködve, éhezve, nevetve, jóllakottan és boldogan bizakodva, reményvesztetten, fázva és megelégedetten, már mindegy, hogy hogyan, de mégis álmodva éltem át. Szinte tudatlanul cselekedve azt, amit kell, a napnak a parancsát vagy feladatát, amely a tegnapból folyt a mába és a mából folyik a holnapba, de a holnaputánnak már nem látja a pontos körvonalait. Álom volt, és mégis húsba és vérbe vágó valóság. Talán rossz álomnak is lehet nevezni. Rossz álom, hogy létezhet a földön annyi emberi nyomorúság, és olyan emberi aljasság is, amit az ember látott és tapasztalt. De ugyanúgy csodálatos álom, hogy Istennek nyilvánvaló szeretete is lehetséges még mindig közöttünk. Mindez olyan jó, hogy az ember álomban látta, de még jobb, hogy valóságosan is átélte. – Számomra az emberi bűnnek a valósága és nagysága, de ugyanúgy Isten szeretetének a nagysága és határtalansága az, amit ebben az esztendőben láttam és tapasztaltam, és választ kaptam sok-sok kínzó kérdésemre és mások kérdésére.

Szeretnék ezzel a 365 nappal másoknak választ adni kérdéseikre.

1.
1944 március 19.5

Olyan nap, mint a többi, kora tavaszi Budapest, a háború nem tudom hányadik esztendejében, semmi különöset nem mutatva, hacsak a magam szemével nem látnám… A déli időben hivatalomból, az akkori bányakerületi evangélikus püspöki hivatalból, Esterházy utca 12.,6 mint annak a kerületnek missziói lelkésze dolgozva, rövid bevásárlásra indultam a Kossuth Lajos utcán át az Apponyi térre.7 A Kossuth Lajos utca torkolatánál, amint a Vármegyeház utcát8 elhagyom, egyszerre csak a járdaszélen teljes harci fegyverzetben, lövésre kézben tartott fegyverrel német katonákat veszek észre. Látom, hogy az utcának a túlsó felén ugyanígy lépked egypár katona. Mintha járőrök lennének. Évek óta naponként eddig is láttam hosszú-hosszú kocsioszlopokat a budai Duna-parton száguldani. Szomorú híreket is hallottam gázolásokról. Ezek a kocsioszlopok nem állanak meg, gurulnak állandóan, míg a napi célt el nem érik, ami a kerekek alá kerül, az ott is marad, ami leesik vagy eltörik, vagy kihullik az oszlopból, azért már nem áll meg a menet. Feltartóztathatatlanul rohan az a kitűzött cél felé. Megszoktam ezek szomorú látványát, amióta megint budapesti lakos lettem családommal együtt.9 De azt soha nem láttam még, hogy német járőr lépkedjen lövésre tartott fegyverrel a budapesti főútvonalakon, mint egy megszálló hatalomnak képviselője. Láttam, hogy sokan, éppen úgy, mint én, értetlenül nézték ezt a jelenséget. Sokak szemében büszke örömöt láttam, és boldogan integettek, és szóba elegyedtek volna a járőrökkel, ha azok komorságukból megközelíthetők lettek volna. Sokak pedig, mintha semmi sem történt volna, szaladtak dolguk után, amit fontosabbnak tartottak minden katonai megmozdulásnál.

A harmincas évek elejét tapostam, napi politikával nem foglalkoztam. A háború győzelmei, vereségei érdekeltek, de csak pillanatnyilag. Az egész háború nem az én háborúm volt, nem is tudtam benne részt venni, csak annyiban érdekelt, hogy munkámat előbbre viszi-e vagy akadályozza. Családom német ajkú anyai részről, részben svájci és részben osztrák. Nem szerettem soha kifejezetten a nagynémeteket.10 A tolna-baranyai parasztifjúság problémáin keresztül a németkérdés már jobban érdekelt. Láttam a Wandervögelek11 romboló munkáját. Valahogy azonban nem tudtam az egészet egybe egy síkon, a németkérdésnek [!] a magyar kérdéssel szembeállva, összefogva látni. Nyugodtan mondhatom, és bizonyos mértékben szégyenkezve, hogy már öt éve vezettem paraszt-népfőiskolát,12 két éve országos irányítója voltam az egyházi parasztifjúsági megmozdulásoknak, együtt dolgoztam olyan emberekkel, akik Teleki Pál közvetlen közelében, munkatársaiként dolgoztak, falukutató fiatalok és vezetőik társaságát ismertem, közöttük voltam, mégis politikailag éretlen és igen naiv lélek voltam. Azt hiszem, így volt a magyar intelligenciának egy nagy része ebben az időben, és ez volt sok-sok tragédiánknak az oka is. Nem szerettem a németeket. Nem szerettem a háborút (soha nem voltam katona és soha nem kellett bevonulnom), nem tudtam meghallgatni a jelszavak[at] és nem tudtam azokat elfogadni sem, és nem tudtam helyeselni a nácik cselekedeteit. Ennyi volt talán minden. Olvastam a folyóirataikat, képeslapjaikat. Csodálkoztam és bámultam a technikai felszereléseket, nem gyűlöltem és nem harcoltam tudatosan ellenük. Csak amikor munkám során szembekerültem életükkel és rombolásaikkal, akkor kezdtem lázadni, és akkor kezdtem ellenük dolgozni.

1944. március 19-ike volt ez a nap, amikor a német járőröket megláttam a forgalmas budapesti főútvonalon. Ellenzéki lapot nem olvastam, nem jutott kezembe illegális lap sem, nem mintha általában véve is olvastam volna napisajtót, nem érdekeltek. Akikkel hivatalomban együtt voltam, velem egykorúak, lelkészek, szinte éppen úgy fogadták Budapest megszállásának az eseményét, mint én: vajon fogjuk-e munkánkat tovább folytatni tudni? Mindent ebből a szűk látókörből bíráltunk el. Szent együgyűség! Sajnos több annál: vétkes tájékozatlanság, vagy önző és magát kereső, befelé élő és a maga üdvösségét élő élet. Az egyház pozícióharcának jellemző tünete ez 1944-ben. Ma már talán sokan zokon vennék ezt a megállapítást, és élénken tiltakoznának ellene, hogy ők soha nem voltak ilyen naivak és ilyen befelé élő, önző emberek, és a 16 év távlatából mindegyik felmutatná, hogy milyen tájékozott volt, és hol volt ellenálló. Két kollégámról tudok csupán ebből az időből, 1944. március 19-ike előtt, akik ismerték a helyzetet nagyon világosan, és tudatosan cselekedtek is. Az egyik a tengelici lelkész13 volt, családos, két gyermek atyja, ki megtagadta a katonai szolgálatot, és nem ment katonai lelkésznek, nem tartva ezt a háborút jogosnak, és nem akarta megáldani a fegyvereket, amelyek pusztítanak. Munkaszolgálatosnak vitték el. A másik a rimaszombati fiatal lelkész14 volt, négy gyermek atyja, zsidó származású, ki tudatosan segítette az ellenállókat a felvidéki hegyekben. A németek bevonulásuk után pár héttel már elhurcolták, és azóta sem tudnak róla semmit, még a holttestét sem találták meg.

Ezek után a zsidóüldözés gyakorlati megindulásakor már nem egy keresztyén lelkész valláskülönbség nélkül tudta és látta feladatát. De az első napokban az egyház emberei alig ébredeztek.

Ma már nem csodálkozom ezen, hiszen mi sem voltunk a világért és a benne lévő elesett emberért való harcra sem nevelve, sem teremtve. Mi harcoltunk és körömszakadtáig akartunk is harcolni az egyház jogaiért és pozíciójáért. Amit a róm[ai] kat[olikus] egyház elért, azt kellett nekünk is elérni. Az egyenlő elbánás elve, az egyenjogúság stb., szép elvek! foglaltak el bennünket, és vették el gondolatainkat és időnket is másféle harctól. Amit azok csináltak, ha kicsiben is, de nekünk utána kellett csinálni, ha lépést akartunk tartani. Akkor voltunk boldogok, ha mi valami újabb és jobb ötlettel léptünk ki a nyilvánosság elé, amit még ők sem találtak fel. Ha mozgékonyabbak és találékonyabbak voltunk, akkor voltunk megelégedettek. Teli voltunk büszkeséggel vagy keresztyén alázat mögé rejtett gőggel, ha sikerült borsot törni az orruk alá. Pozícióharc, micsoda siralmas perspektíva. Furcsa világ volt az egyház világa Lélek nélkül, csupán emberi vezetéssel.

A feladatom a népfőiskolai mozgalom ébren tartása volt ebben az időben. Mi volt ez közelebbről? Utaznom kellett sokat, konferenciákat kellett tartanom ifjúság részére, nyári táborokat, téli és nyári tanfolyamokat kellett szerveznem, hova ifjakat és leányokat gyűjtöttünk össze tanítás és lelki felkészítés céljából. Célunk az volt, hogy olyan lelkileg intelligens, szakszerűen képzett parasztifjúságot neveljünk, kik képesek lennének már idősebb korban egy-egy vezető pozíció betöltésére. ’942 óta végeztem ezt a munkát a nyugodt és szép nagytarcsai gyülekezetben végzett 7 esztendői szolgálat után.15 Ott Nagytarcsán ’37-[től] ’942 szeptemberéig vezettem az első ilyen paraszt-népfőiskolát, melynek alapítója is voltam. ’42-ben, mikor a püspök16 kerületi lelkésznek tett meg, és hivatalában jelölte ki a helyem, akkor már több ilyen népfőiskola működött, Győrött, Gyenesdiáson, Budapesten és még sok más helyet is kezdeményeztek. Grundtvig dán lelkész (1872[-ben] halt meg) elgondolásai alapján és finn példák bátorítására, majd meg a finn lelkészek támogatása és a gyülekezetek gyűjtése nyomán indult meg nálunk ez a népfőiskolai mozgalom. Külön fejezete ez a magyar kultúrtörténelemnek, amire azonban most nem érdemes kitérni. Csak annyit kell megjegyeznünk, hogy evangélikus egyházunk volt az első, mely egy ilyen bentlakásos, internátussal egybekötött, finn minták szerinti népfőiskolát itt Nagytarcsán megnyitott. 14 fiúval nyitott a Tessedik Sámuel (az egyik szarvasi evangélikus pap neve, ki 1780–1800-ig17 működött Szarvason, és nevéhez fűződik az akácfa és a lucerna meghonosítása Magyarországon, és az alföldi szike[s] földnek a termővé tétele) nevét viselő népfőiskola ’937-ben. Utána egymás után nyíltak meg a többiek is. Különösen a Kalot18 katolikus egyházi ifjúsági szervezet karolta fel ezt a munkát, és talált benne egy igen jó módszert arra, hogy a parasztifjúságot felvilágosítsa és haladó irányba terelje. A református egyház is belekapcsolódott ebbe a mozgalomba, és később állami vonalon is megkezdődött ez a munka. Boldizsár Iván A gazdag parasztok országa című könyve nagy és sok indítást adott sok lelkes haladó ember számára.19 Sőt akkoriban még utoljára, úgy tudom, ’38-ban megpróbáltak egy akciót, melyben sok parasztfiatalt vittek ki tanulmányútra Dániába. Tevékenyen részt vett ezekben a mozgalmakban akkoriban Erdei Ferenc, Veres Péter, Kovács Imre (ki nemrégen jött ki akkor a börtönből20), Kodolányi János és sok-sok más, akkor még egyáltalán nem kommunista és marxista beállítású író és falukutató. Magyarországon sajnos éppen a 24-dik órában jöttek rá, amit 50 évvel ezelőtt kellett volna megtenni: nevelni és tanítani, felszabadítani és életszínvonalra emelni a parasztságot, de elsősorban az ifjúságot. Ha ezt a század elején kezdték volna, talán akkor ma másképpen alakul a magyar parasztságnak a termelőszövetkezetekbe való belekényszerítése? Talán akkor másképpen állott volna a sztálinista és később a marxista–leninista ideológiával szemben a parasztságunk?!

Ebben az úri Magyarországnak a 24-dik órájában megindított munkában én csak egy kicsiny végrehajtó szerv voltam, aki politikailag, társadalmilag senkihez sem tartozott, kinek nem volt köze semmiféle egyesülethez vagy társasághoz, hanem csak egy célt látott maga előtt, hogy neveljen, szervezzen, agitáljon, előadásokat tartson és megvalósítsa azt, amit nagy koponyák már elgondoltak, de képtelenek gyakorlatilag kivitelezni, ezért utaztam és ezért jártam az országot.

Volt azonban még egy érdekes mozgalom, amiről említést kell tennem: a LOK (Leventék Országos Központja).21 Ez megint az úri-katonatiszti Magyarország[nak] a világkatasztrófák borzalmai között kiagyalt országmentési akciója volt. Mindenkit katonai dresszúra alá fogni, de különösen a parasztifjúságot. Ágyútöltelék kell most a totális háborúban! Az egész leventeintézmény egy nagyszerű kezdeményezés lehetett volna, ha komoly lelki intelligencia-nevelés és népi életszínvonal-emelés állt volna a célkitűzései között, a nevelők maguk színvonalasok lettek volna egyáltalán. Jól ismerem a finnországi suojeluskunta22 mozgalmat, mely ’922-[től] ’41-ig, a téli háború23 befejezéséig a finn népnek roppant erős népnevelő tényezője volt. A téli hadjárat idején mutatta meg, hogy valóban védőrség ez egy nép életében. Nálunk sajnos azonban a katonatiszt urak kezében egy parasztifjúságot nyomorító uralt szervvé vált. – Nos, ez a központ megkereste az egyházak ifjúsági szerveit, hogy segítséget kérjen a parasztifjúságnak a leventeséghez való közelebb hozásában. A protestáns egyházaknál a közös ifjúsági szerv a KIE (YMCA),24 melynek megvolt a két külön protestáns egyházi csoportja is, a kat[olikus] egyháznál a Kalot kapta meg a LOK-nak a támogatását. Ez mindenekelőtt pénzt jelentett. Ez pedig nagy szó volt az akkori időben számunkra, akiknek sohasem volt pénzünk a táborok és konferenciák szervezésére, utazások, útiköltségek fedezésére. Így volt pénzünk[, hogy] a táborok- és konferenciákon olcsó kosztot tudjunk adni, volt pénzünk arra, hogy az előadóknak az útiköltségeit meg tudjuk fizetni. Így tudtunk tartani hol Budapesten, hol a Dunántúlt, hol az Alföldön a Maros partján, hol a Balaton partján KIE–LOK-tanfolyamokat, konferenciákat. A LOK fizetett, az egyház prédikált, és a leventeeszmékből egy előadást tartottunk csak egy általunk kiválasztott és meghívott előadó által. ’43 őszén és ’44 telén több ilyen tanfolyamon vettem részt magam is.

’944. március 19-[é]vel ez egyszerre befejeződött.

Mikor délután hivatalomba visszaérkeztem, ott találtam a KIE evangélikus osztályának titkárát, B[onnyai] S[ándor]t.

– Befejeződött – csak ennyit mondott S. Megértettem.

– Mi lesz most? – kérdeztem.

– Nem tudom. Egy biztos, hogy se pénz, se posztó továbbra. De legkevésbé utazás. A húsvéti Maros-parti tábort talán még a helyiek: János és főnöke, András lelkészek meg tudják tartani.25 De az biztos, hogy nélkülünk. Egyébként holnap vagy holnapután megint felkereslek – szólt S., aki szokott kedves mosolyával hagyott ott tanácstalanul.

Értetlenül állottam az események előtt, mint sokan, akik nem ismerték az összefüggéseket az események között. Sokan ugyanígy álltak, akik nem voltak felkészülve, és nem tudták, hogy mit kell tenniük. – De hányan és hányan voltak, akik tudták, hogy mit kell tenniük, és amit az egyháznak kellett volna megtenni, megtették azt ők, míg mi is felébredtünk.

A 365 napból ez volt az első…

2.
Hívat a püspök

A püspök volt egyetlen főnököm. Raffay Sándor úgy él az emlékezetemben, mint a magyar úrnak és a magyar protestáns főpapnak a típusa. Valami utánozhatatlan nyugalom, fölény és határozottság sugárzott belőle. Noha nem volt határozott, céltudatos, csak önfejű és makacs. De ez volt a nagyszerű és a tragikus a magyar urakban, hogy mindig többet mutattak, mint ami bennük volt. Raffay ceglédi csizmadiának a fia volt, és mint ilyen a legmagasabb pozíciót érte el: püspök, főrendiházi tag, kegyelmes úr. Büszke volt arra, hogy csizmadia fia, de nagy akarással törtetett felfelé is. Én nagyon szerettem és becsültem minden hibája ellenére is. Ő keresztelt, konfirmált, szentelt pappá, esketett, ő volt a főnököm, ő iktatott be hivatalába, ő küldött ki hivatalosan a legtöbb munkámba, tehát szinte emberileg ő tartotta kézben életemet, haláláig. Szerettem, becsültem, de lelkipásztorom nem volt soha. ’942-ben, mikor melléje kerültem, igen ritkán tárgyalt velem. Személyi titkára26 havonta megkérdezte, hogy mit csinálok, mik a terveim, esetleg néha írásban kértek valamiről jelentést, de egyébként igen ritkán hívatott maga elé, és rendszerint csak akkor, ha valami hibát csináltam. Ilyenkor mindig el voltam készülve a legkeményebb szidásra, de az utána következő baráti simogatásra is. Egyébként ha találkoztam vele a hivatali szobákban, csak úgy odavetve kérdezte: No, mi van, Gábor? Vagy esetleg ha elgondolkodóbb és szelídebb hangulatban volt: No, mit csinálsz, fiam? Ilyenkor aztán rendszerint megragadtam az alkalmat és hol egy kérést, hol egy problémát hoztam elő; sohasem szabadott azonban kegyelmes úrnak szólítani, hanem mindig csak püspök úrnak.

Március 19-ike utáni egyik nap szól a titkár: Hívat a püspök. Baj van? De amint belépek hozzá, látom, hogy nincs baj. Elgondolkodó, sőt mintha ő volna bajban, és valakinek kellene segíteni[e] vagy valamit csinálni[a], hogy egy-két nehézség megoldódjék, amin ő most rágódik.

– Parancs – szólaltam meg.

– Ülj le – hallom nyugodt, mély hangját – de közben rám sem néz. – Azt már tudod talán, hogy kerületi missziói munkád befejeződött, és március 1-től kezdve budapesti kórházlelkész vagy.27

– Nem tudom, püspök úr – szóltam egész meglepve. Valóban meglepett, és még ma sem tudom, hogy ez hogyan történt és mikor. Hogy miért, azt sejtettem. Mindenesetre nem egyszerű dolog volt ez, mert a kórházlelkészség budapesti parochiális lelkészséggel28 egyenlő rangú. Ez igen nagy szó volt, anyagilag elsősorban. A pesti egyházközség nagy súlyt helyezett arra, hogy lelkészei a legjobban dotált lelkészek legyenek az egész országban, és ezért az állami fizetések státusát vezette be. Fizetésem eddig sem volt kevés, de ezután 650 pengőt is meghaladta, ami ’944-ben szép összeg volt, és jól meg lehetett belőle még akkor élni, mivel ehhez még lakbér és egyéb sallang is járult. Honnan ez a megtiszteltetés?

– A múlt héten a presbitérium így döntött – szólt főnököm. – A kerületi lelkészi munkával kapcsolatos utazásokat be kell szüntetni, viszont ez az állás meg már egy éve betöltetlen volt. Mit lógjál itt, mikor a kórházakban van elég munka, és eddig a parochusok végezték ezt a szolgálatot. – Felkapva fejét aztán szúrósan rám nézett. – Azután van itt még egy dolog. Van egy társaság, egy közös protestáns egyesület, a Jó Pásztor egyesület, hallottál már róla? – Meg sem várva válaszomat, folytatta: – Nos, ezt a közös protestáns bizottság29 hozta létre és felügyeli, de nekem kellett volna felügyelni, és bizony a sok dolgom mellett nem értem rá utánanézni. Ott kellene valamit csinálni. Muraközy Gyula az elnöke, és ő fordult hozzám most, hogy baj van ott a keresztyén vallású zsidó származású gyermekekkel. Sokan vannak gondozás és otthon nélkül. Ezeket össze kellene gyűjteni, és számukra valami menedékről gondoskodni. Kinevezlek oda az evangélikus egyház képviselőjének, feladatod lesz a gyermekmentés.30 Sokat én sem tudok csinálni, tanácsot sem tudok adni, de eredj oda és nézz körül. Tégy nekem jelentést, és ha kell valami, akkor szólj, ha tudok, segítek – szólt a püspök, és várakozóan fordult felém.

– Megértettem, püspök úr, bár nem ismerem ezt a munkát, de látom, hogy gyermekmentésről van szó. Köszönöm a megbízást.

– Na most eridj.

Hát ez mit jelent? Mi az a Jó Pásztor? Szégyenlem magam, de bizony nem tudom. Gyermekmentéssel bíz meg? Hiszen egy évvel ezelőtt, mikor szívem-lelkem belefektettem, hogy az evangélikus hadiárvák részére egy gyermekotthont szervezzek és annak vezetését megkaphassam, szinte gúnyosan és nagyon keményen utasított el azzal, hogy te ahhoz nem értesz, és az nem neked való munka. De sokáig kísértett ez a kegyetlen ítélet, és hányszor gondoltam arra, hogy bárcsak eljönne az az idő, mikor megmutathatnám, hogy de mennyire szívem és hivatásom szerinti ez a munka! Egy évvel azelőtt éppen ezeknek a hadiárváknak egy otthont szereztem, ami ugyan nem volt a legjobb és a legmegfelelőbb ház, de mégis kezdetnek szép volt. Keken Andrással, ki a Deák tér lelkésze volt, a legtehetségesebb és legnagyszerűbb ember, kivel barátok is voltunk, megpróbáltam úgy megcsinálni az otthont, hogy bekerülhessek annak vezetőjeként. Nem lehetett, és Keken András a Deák téri gyülekezet számára vette át a megszerzett otthont.31 Később is élt ez ház, és az ostrom alatt és után közösen dolgoztunk az ottani diakonisszákkal és diakónusokkal.32 35-40 fiú kapott ott helyet a Szentmiklósi [!] úton. De úgy az ’51–’52[-es] években is szerepet játszott ez a ház még az egyház életében, mert a tulajdonos perbe fogta az egyházat, elmaradt bér és különböző renoválások fejében. Mint tanút akkor engem is kihallgattak. Persze teljesen alaptalan volt a követelés, hiszen mikor az egyház nem tudta már, illetőleg nem szabadott már ilyen gyermekotthonokat fenntartania, egyszerű felmondás által visszaadta a tulajdonosnak az épületet. ’948 után ugyanis nem engedte az állam, hogy az egyház ifjúsági és gyermekotthonokat tartson fenn.33 – De nemcsak ez a kérésem volt akkor püspökömhöz, hanem ugyancsak ’43 februárjában megürült a Protestáns Árvaház34 igazgatói állása, és én azonnal kértem a püspököt, hogy tegye lehetővé számomra ennek az állásnak az elnyerését. Nagyon keményen utasított vissza akkor is. És most megbíz gyermekmentéssel!

Siettem a titkárhoz. Míg ő lassan és kényelmesen elkészítette a papírokat, faggattam a titkárunkat, hogy kik és mik a Jó Pásztor? – Zsidók – volt a titkár válasza.

– De kedves Gyula bácsi, mégis azonkívül kik azok és mivel foglalkoznak, kérlek, adj felvilágosítást, hogy ne legyek olyan tájékozatlan.

– Jó Pásztor? Jó Pásztor az a szerv, mely segélyeket ad munkaszolgálatosoknak. Ezek koldulnak, és amit összekoldultak, azt szétosztják megint, de csak zsidó származásúaknak. Sok a pénzük biztos! Ennyit tudok róluk. Ott van a hivataluk a Lázár utca 5. alatt. Eredj, nézd meg. A te feladatod.

Izgatottan, semmivel sem okosabban ültem neki az iratok tanulmányozásának, a kórházlelkészi beosztásom feladatkörének, időbeosztásának a megismeréséhez. Gyorsan egypár levelet kellett még megírnom, lemondásokat egypár istentiszteletről, mert a következő vasárnap már nekem kell tartani istentiszteletet a kórházakban. Egyszerre sok dolgom lett.

Ebbe az izgalomba toppan be B[onnyai] S[ándor], a KIE evangélikus osztályának a titkára szobámba. Nagy izgalommal közölte velem, hogy másnap35 de. 10 órára az V. Mérleg utca 5.[-ben]36 a II. emeleten egy Born nevezetű svájci úr vár bennünket. Talán üzenetet hoz a fiatal Radvánszkytól, ki a KIE evangélikus osztályának az elnöke volt elutazása előtt. Egy hónappal ezelőtt utazott el Svájcba, és mielőtt kiment, meghagyta mindkettőnknek, hogy majd üzen, sőt ha lehet, pénzt fog küldeni, hogy folytathassuk a munkát. Csak később, ’46–’47-ben tudtam meg, hogy Radvánszky a németek megszállási tervét ismerve előbb ment ki mint a Nemzeti Bank egyik igazgatója, és több millió értékű svájci valutát vitt magával. Akkor azonban erről semmit sem tudtunk, csak annyit, hogy Svájcba ment, és ha tud, rajtunk segíteni fog, hogy a munkát valamilyen formában folytatni tudjuk. Talán ez által az úr által akar nekünk pénzt küldeni? Mikor új beosztásomat közben B. S.-sel közöltem, még nagyobb lett a kíváncsiságunk. De hiába, meg kellett várni a másik napot.

Függelék

Családfa

Megjegyzés a családfához

Mivel Sztehlo Gábor számos alkalommal utal visszaemlékezésében a családtagjaira – sokszor név nélkül, csak a rokonsági fokot adva meg –, szükségesnek látszott egy vázlatos családfa elkészítése. Ebből is látható, hogy Sztehlo – az utókor által többnyire egyéninek gondolt – embermentése mögött milyen kollektív-családi teljesítmény húzódik meg: rendkívül kiterjedt és jelentős befolyással bíró, politikai elkötelezettség tekintetében sokszínű családja biztosított a lelkész munkájához sok esetben pénzt, ingatlant, és ami talán a legfontosabb, kapcsolatrendszert, amelyre támaszkodhatott.

A vázlatos családfa csak azokat a nemzedékeket tartalmazza, amelyek a visszaemlékezés szempontjából relevánsak, és csupán a nagyszülői nemzedékig nyúlik vissza. A legrészletesebben Sztehlo saját nemzedékének családtagjait tártuk fel, valamint a szülői nemzedékből a nagybácsikat és nagynéniket, akikre szintén számos esetben utal a szerző. Ugyancsak nem volt cél a későbbi nemzedékek teljes feltárása, így csak Sztehlo Gábor gyermekeinek generációjáig tekintjük át a leszármazást.

Források

Magassy Sándor: „Onomasztikon”. Cédulakatalógus, EOL.

Pekár Zsuzsa: A Magyarországra bevándorolt Haggenmacher család: a Haggenmacherek svájci eredete, Turul. A Magyar Történelmi Társulat, a Magyar Országos Levéltár és a Magyar Heraldikai és Genealógiai Társaság Közlönye, 66(1993)/3, 1–25.

Pekár Zsuzsa: Haggenmacherek Magyarországon, Turul. A Magyar Történelmi Társulat, a Magyar Országos Levéltár és a Magyar Heraldikai és Genealógiai Társaság Közlönye, 1994/1–2, 35–41.; 3, 83–94.

Sztehlo Kornél: Kétszáznegyven esztendő az egyház szolgálatában: művelődéstörténeti rajzok, Budapest, Hornyánszky V., [1908].

geni.com/ – Aladár Szenczy

adt.arcanum.com/

hungaricana.hu/

geni.com

familysearch.org

Levél a püspöknek, 1944. december 10.

Gaudiopolis-jelvény

Állampolgársági könyv

Utószó

Sztehlo Gábor evangélikus lelkész 1944–45-ben a Magyarországi Református Egyház Egyetemes Konventje Jó Pásztor Missziói Albizottsága (rövidebb nevén Jó Pásztor Bizottság) és a Nemzetközi Vöröskereszt segítségével mai tudásunk szerint csaknem kétezer, zsidónak minősülő gyermeket és felnőttet mentett meg Budapesten. A háború után a fővárosban – hazai és nemzetközi támogatással – létrehozta a Pax Magyar Szociális Alapítványt, amely gyermekotthonokat tartott fenn. Ezekben Sztehlo vezetésével a különféle társadalmi helyzetű és felekezetű, nagyrészt árva gyerekek 1945 és 1950 között Gaudiopolis néven gyermekköztársaságot működtettek, amely egymás tiszteletére és demokráciára nevelő szabályrendszert dolgozott ki.1

A fentiek történetével kapcsolatban a legfontosabb és legtöbbet idézett forrás Sztehlo visszaemlékezése, amelyet svájci emigrációjában vetett papírra 1961–1962 folyamán, és amely először Isten kezében címmel jelent meg 1984-ben Bozóky Éva szerkesztésében.2 A memoárban a lelkész a német és a szovjet megszállás közötti egy évben – az 1944 márciusától 1945 márciusáig tartó időszakban – zajlott embermentő tevékenységét tekintette át. Kitért más, későbbi eseményekre is, így összefoglalta az elárvult gyermekek számára létrehozott Pax Gyermekotthonok történetét, egészen az 1950-ben bekövetkezett államosításig. Nemcsak a gyermekmentésben játszott szerepét mutatta be, hanem éles kritikát fogalmazott meg egykori önmagával, a korabeli társadalmi-politikai elittel és nem utolsósorban egyházával szemben is a felelősség súlyos kérdésében.

A témával foglalkozó történészek, egyháztörténészek és az egykori „Sztehlo-gyerekek” körében ismert tény, hogy a Bozóky Éva szerkesztésében azóta több kiadást megért visszaemlékezés valójában különbözik Sztehlo eredeti szövegétől, amely a nagyközönség számára mindeddig nem volt elérhető.3 Ezt a hiányt pótolja kötetünk. A következőkben a szöveg születésére és különféle fennmaradt verzióira koncentrálunk, így a szerzőt, az első kiadás szerkesztőjét és a kéziratot mutatjuk be vázlatosan, majd kitérünk néhány kulcsfontosságú tartalmi kérdésre.

Egy bystander lelkészből lett embermentő

A holokausztirodalom szerepük és tevékenységük szerint általában négy nagy (és sematikus) kategóriába sorolja a népirtással kapcsolatba került társadalmi csoportokat: így beszélhetünk áldozatokról, elkövetőkről, embermentőkről és szemlélőkről/kívülállókról (bystander/Mitläufer). A szakirodalomban a hangsúly egyértelműen az áldozatokra, a túlélőkre és az elkövetőkre kerül, ezzel szemben a szemlélők/kívülállók és az embermentők csoportja periferikus.4 Steven Baum megfogalmazása szerint „a szemlélő az, aki jelen van, de általában nem vesz részt az eseményekben”.5 Sztehlónak a német megszállás előtti időszakára egyértelműen illik a bystander megjelölés: saját bevallása szerint hosszú időn át egyszerűen nem vett tudomást a zsidóüldözésről (12–15; 22; 29–30; 376.).6

Sztehlo Gábor dédapja, Sztehlo András evangélikus lelkészként szolgált Dobsinán, ahogy ezt tették a felmenői nemzedékek óta a Felvidék és a Délvidék városaiban-falvaiban.7 A család Dobsináról előbb Losoncra költözött, hogy ott a gyermekek magyar nyelvű gimnáziumba járjanak, majd 1864-ben Budán települtek meg: ekkor választotta Sztehlo Andrást lelkészének a budai evangélikus egyházközség elmagyarosodó, de még jórészt német nyelvű közössége.8 Sztehlo Gábor nagyapja, Sztehlo Kornél pályaválasztás tekintetében nem folytatta a családi hagyományt: jogi pályára lépett, egyike lett a Monarchia legnevesebb jogászainak.9 Sztehlo Gábor apja, Sztehlo Aladár ugyancsak jogot végzett és ügyvéd lett, az 1920-as évektől már bíróként működött, majd az 1930-as évektől banki pályán, az üzleti életben kezdett tevékenykedni. Nevét 1938-ban magyarosította – Gábor fiával együtt – Sztehlóról Szenczyre. Majd 1940-ben, amikor Sztehlo Gábor nagybátyja, a gyermektelen Sztehlo Dezső örökbe fogadta Szenczy Aladárt és Gábort10 – feltehetően mert örököseivé kívánta tenni őket –, a lelkész visszavette eredeti családnevét (apja neve maradt Szenczy Aladár).11

A család a 20. század elejétől már egyértelműen a felső középosztályhoz tartozott, s ebben a házassági stratégiák is szerepet játszottak. Sztehlo Aladár 1905-ben házasságot kötött az ország egyik legnagyobb és legtehetősebb nagyiparos családjából származó Haggenmacher Mártával.12 A menyasszony nagyapja, id. Haggenmacher Henrik Svájcban született, és akárcsak Sztehlo András, a dualizmus idején telepedett meg Budapesten; a menyasszony apja, ifj. Haggenmacher Henrik a legnagyobb élelmiszercégek alapításával, a malomiparból és a sörgyártásból szerzett tőkét.13 A Sztehlo–Haggenmacher házasságból 1909-ben született Sztehlo Gábor, aki testvéreivel együtt kitűnő svájci kapcsolatokkal rendelkező – részben német anyanyelvű – családban nőtt fel a felső középosztály színvonalán. Az evangélikus lelkészi pálya választásával visszatért a családi hagyományokhoz, de a korábbi nemzedékek ekkorra már megalapozták a család jó kapcsolatait az országnak kevésbé a politikai, sokkal inkább a gazdasági elitjével.14

Sztehlo Gábor mondhatni az utolsó pillanatban, a német megszállás után, a püspökétől kapott feladatként fordult a gyermekmentés felé, amelyben később kulcsszerepet játszott. Gyors egymásutánban léptek életbe a „végső megoldás” utolsó állomásait jelentő zsidóellenes rendeletek, amikor 1944 tavaszán az evangélikus egyház képviseletében csatlakozott a Jó Pásztor Bizottsághoz, amely másfél évvel korábban, 1942. október 20-án alakult meg a Magyarországi Református Egyház Egyetemes Konventje Jó Pásztor Missziói Albizottsága néven.15 A szervezet lelkésztitkára, Éliás József református lelkész a bizottság élén igen jelentős embermentő munkát végzett Budapest ostroma alatt. Az evangélikus egyház, ellentétben a katolikus és a református egyházzal, 1944 tavaszáig saját intézményt nem hozott létre annak érdekében, hogy gondozza, támogassa a zsidóellenes törvénykezés értelmében zsidónak minősülő híveit.16 A Jó Pásztor Bizottság célja eredetileg a zsidónak számító protestáns hívek lelki gondozása, a soraikból behívott munkaszolgálatosok és itthon maradt családtagjaik segítése volt. 1944 nyarára és különösen őszére ez megváltozott, a bizottság tagjai ettől kezdve az embermentés felé fordultak.17

Abban, hogy a Jó Pásztor korábbi pusztán missziós-karitatív céljait feladta, kulcsszerepet játszott a Nemzetközi Vöröskereszt, amelynek magyarországi képviseletét (a Sztehlo-szövegben: delegációját) Friedrich Born vezette.18 Born a svájci Lagenthalban született 1903-ban. A piaci szférából érkezett, és ezen keresztül kapcsolódott be az embermentésbe 1944-ben. Svájcban kereskedelmi ismereteket tanult, később importcégeknél dolgozott Hollandiában és Svájcban. 1936-ban került Magyarországra egy svájci gabonakereskedő importcég budapesti vezetőjeként. Ez az üzlet jól jövedelmezett, Born széles körű kapcsolatrendszerre tett szert az országban befolyásos magyar családokon és külföldi diplomatákon keresztül (a malomiparban is érdekelt Haggenmacher család tagjaival is innen lehetett az ismeretsége). Éppen ezért kapta meg a Svájci Kereskedelmi Központ budapesti kirendeltségének igazgatói székét. Feladata volt helyismerete révén segíteni a svájci cégeket. 1944 májusában bízták meg a Nemzetközi Vöröskereszt budapesti küldöttségének vezetésével – ekkor már lezajlott a vidéki zsidók gettóba zárása, május közepétől pedig folytak a deportálások.

1944 májusa előtt nemigen találjuk nyomát annak, hogy Sztehlo Gábor figyelmet szentelt volna a zsidóüldözésnek. Sokkal inkább úgy tűnik, a bystander lelkészek azon nagy többségéhez tartozott, akiknek az egyház és saját céljai megvalósítása kötötte le a figyelmét. Mindehhez hozzá kell tenni, hogy 1935 és 1942 között Nagytarcsán élt mint a község evangélikus lelkésze. 1930-ban itt a lakosság csaknem fele szlovák anyanyelvűnek vallotta magát, bár szinte mindenki tudott magyarul, és a gyülekezeti élet nyelve is a magyar volt. A falu 1100 fős lakosságának csupán egytizede – kb. száz fő – volt római katolikus, a többi evangélikus, magukat zsidónak vallók pedig nem éltek a településen.19 Tehát a lelkészi tevékenység mindennapjaiban Sztehlo valóban nem feltétlenül találkozott a zsidóüldözés közvetlen következményeivel. A világi és egyházi értelmiség többsége számára a növekvő antiszemitizmus, majd a zsidóüldözés nem volt égető és végső soron húsba vágó valóság.

Sztehlo Gábor családi indíttatásból és lelkészként is természetes módon szemben állt a bolsevik ideológiával, ugyanakkor szociálisan kifejezetten érzékeny volt. A német megszállás előtt empátiájának és munkájának középpontjában a magyar parasztság állt, amely a társadalom többségét tette ki, és amelynek helyzete a legsúlyosabb problémát jelentette a Horthy-korszakban. Sztehlónál ebben kulcsszerepe volt a finn hatásnak, annak, hogy – a korszakban számos más evangélikus lelkészhez hasonlóan – 1931–1932-ben, huszonkét évesen egy évet Finnországban töltött ösztöndíjasként.20 Ekkor ismerkedett meg a finn protestáns ébredési mozgalommal, amelynek középpontjában a hitélet megújítása és elmélyítése mellett az elhanyagolt és rendkívül szegény finn parasztság felkarolása állt. Társadalomba való beemelésük legfőbb példái a dán eredetű népfőiskolák voltak, amelyek a korszerű mezőgazdasági tudás átadását és a vallásosság megerősítését egyaránt szolgálták.21 A finn–szovjet, úgynevezett téli háború (1939–1940) idehaza az egész országon végigsöprő szolidaritási hullámot váltott ki, amelyhez a maga eszközeivel – elsősorban újságcikkekkel, adománygyűjtéssel – Sztehlo is csatlakozott. Számos cikke született ekkor, amelyek egyrészt a finnek helyzetét mutatták be a háborúban, másrészt a népfőiskolákat népszerűsítették. 1935-től Nagytarcsán szolgált, ahol 1938-ban finn mintára evangélikus népfőiskolát hozott létre adományokból a parasztifjúság vallási nevelésére és gazdasági képzésére. 1942-ben Nagytarcsáról Budapestre került missziós lelkészi szolgálatba, de a szociális szféra és a nevelés ekkor is munkája középpontjában maradt. Részt vett a budapesti evangélikus hadiárvaház megalapításában, a Bányakerületi Luther Szövetség Szociális Bizottságának munkájában és az évente megtartott Maros-parti evangélikus nyári táborok szervezésében. Emellett a parasztság felemelésének gondolata továbbra is foglalkoztatta. Még 1944 áprilisában is cikke jelent meg a népfőiskolai mozgalomról,22 amely korábban minden erejét és figyelmét lekötötte.

1944 március–áprilisában valamikor az evangélikus egyház képviseletében csatlakozott a Jó Pásztor Bizottsághoz (a pontos dátumot egyelőre nem sikerült kideríteni), ahol a zsidónak minősülő protestáns gyerekek mentését kapta feladatul püspökétől: „Van egy társaság, egy közös protestáns egyesület, a Jó Pásztor egyesület […] ezt a közös protestáns bizottság hozta létre és felügyeli […]. Ott kellene valamit csinálni. Muraközy Gyula az elnöke, és ő fordult hozzám most, hogy baj van ott a keresztyén vallású zsidó származású gyermekekkel. Sokan vannak gondozás és otthon nélkül. Ezeket össze kellene gyűjteni, és számukra valami menedékről gondoskodni. Kinevezlek oda az evangélikus egyház képviselőjének, feladatod lesz a gyermekmentés.” (23.) Az eredeti cél tehát ekkor még csak az volt, hogy a zsidónak minősített protestáns vallású gyermekek számára hozzanak létre gyermekotthonokat.

Sztehlo és néhány munkatársa 1944 kora nyarától a Jó Pásztor Bizottság égisze alatt próbált gyermekotthonokat kialakítani nagy méretű villákban Budapesten. E törekvéseik azonban nem jártak sikerrel, egyrészt mert akkor még nem rendelkeztek elegendő tőkével – hiszen az egyház anyagilag még ekkor sem támogatta ezt a kezdeményezést23 –, másrészt mert nehéz volt alkalmas ingatlant találni. A visszaemlékezésben Sztehlo részletesen beszámol e téren szerzett keserű tapasztalatairól. Próbálkozásainak meghiúsulása nyomán Sztehlo és családja egy időre kénytelen volt vidékre költözni, amit a lelkész teljes kudarcként élt meg: „Mindenütt lezáródnak az ajtók. Az ember úgy érzi magát valóban, mint egy fogdában. Sőt sokszor úgy, mint az őrültekházában egy párnázott szobában, mely a dühöngő számára van fenntartva.” (68.) Igazi fordulat akkor következett, amikor augusztusban Born újra felvette vele a kapcsolatot, és a lelkész kezdeményezése mögé beállt a Nemzetközi Vöröskereszt.

Friedrich Born vezetésével a Nemzetközi Vöröskereszt budapesti irodáján belül két, gyermekvédelemmel foglalkozó osztály létesült: az „A” szekció a cionista vezető, Komoly Ottó irányításával a zsidó vallású, a „B” szekció október végétől Sztehlo vezetésével a zsidónak minősített, protestánsnak keresztelt gyermekekkel foglalkozott. A „B” szekció tehát elvileg kizárólag az okmányok alapján hivatalosan kereszténynek minősülő gyerekek mentését vállalta. Tevékenységét magánadományokból és a Nemzetközi Vöröskereszt támogatásával finanszírozták.24 A „B” szekció támogatására felállított gazdasági iroda november közepére már tizennyolc otthonról gondoskodott Budapesten. Ellátásukra külön raktárhálózatot építettek ki, mely biztosította az élelmiszer- és tüzelőellátást a fuvarozás lebonyolításával együtt.

Néhány héttel később, november végére már huszonhat gyermekotthon működött a fővárosban. A menekítettek számát azzal is növelték, hogy a gyerekekhez általában zsidónak minősülő gondozónőket vettek fel. Sztehlo idéz egy 1944 karácsonyán készült statisztikát, amely szerint ekkor mintegy 1290 ember állt a Jó Pásztor védelme alatt. A 900 gyerek többsége leány (460 fő) volt, de rajtuk kívül 140 anyának és 245 gondozónőnek biztosítottak védelmet (430). A menekített gondozónők számával megegyezett az adminisztrációs és egyéb személyzet létszáma. 1945. február 1-jére ez a szám tovább nőtt, ekkor harminckét25 otthonban már mintegy kétezer ember túlélését szervezték meg a második világháború egyik legkegyetlenebb városharca idején.

Sztehlo a háború utáni munkájához csak minimális állami (fővárosi) támogatást kapott, egyházával pedig nézetkülönbségei támadtak. Egészen eltérően képzelték el ugyanis az eredetileg a missziós tevékenység támogatására létrehozott Jó Pásztor háború utáni jövőjét. Ezért volt kénytelen utóbb egyházi kereteken kívül, alapítványi formában folytatni a gyermekotthonokkal kapcsolatos munkát: „…1946 tavasza igen nagy változásokat hozott. Egyrészt nem voltak nagyon örvendetesek, és sok lelki nehézséget okoztak nekem. Anyagilag azonban megerősödést jelentett. A Jó Pásztor Bizottsággal való kapcsolat mindig inkább kérdésessé vált. A vezetőség azt szerette volna, ha a gyermektelep a zsidómisszió szolgálatába állt volna teljes egészében. Ezt a véleményt nem tudtam magamévá tenni. Nem lehettem és nem engedhettem csupán egy zárt cél érdekében álló ügynek a szolgálatára. A gyermekeket mint [a] Nemzetközi Vöröskereszt hagyatékát vettem át, a segítséget is, amit még legutóbb kaptam, mint [a] Nemzetközi Vöröskereszt gyermekotthona kaptam. Külföldön is úgy volt és úgy szerepelt, mint egy gyermekotthon, amely valláskülönbség, faji és nemzeti és minden egyéb különbség nélkül segít és segíteni akar rászoruló gyermekeken. Nem tehettem [meg], hogy egy felekezeti cél vagy pláne még egy felekezeten belül egy misszió szolgálatába állítsam. Nem beszélve arról, hogy a zsidómissziónak a munkamódszeréről és szolgálatáról ilyen formában nem is voltam meggyőződve, hogy az jó. A nézeteink az iskolának a módszerei felett különböztek különösen. A szabad koedukációs nevelés a zsidómisszió akkori vezetőinek nem felelt meg. Ezek a nézeteltérések vezettek azután a különváláshoz, mely véglegesen és hivatalosan 1946. május 1-jén történt meg.” (388–389.)

A Pax Magyar Szociális Alapítványt tehát Sztehlo 1946-ban kifejezetten abból a célból hozta létre, hogy a veszélyeztetett gyerekek minél szélesebb körének menedéket nyújtson.26 Az intézmény nyitott volt minden üldözött vagy válságos helyzetben lévő gyerek befogadására, nem egy esetben akár háborús bűnökkel vádolt szülők gyermekei is találtak itt menedéket. Mindennek következtében nagyon eltérő társadalmi közegből érkezett oda mintegy 200-250 gyerek, akik közül nem volt mindenki árva; voltak szülők, akik a háború után a kommunista párt által erőltetett radikális átmenet fenyegetése vagy anyagi okok miatt menekítették oda gyermekeiket. A gyermekotthon 30 hektárnyi, számos épülettel rendelkező területen feküdt Budapest II. kerületében, a Budakeszi úton és környékén, csendes, hegyes-völgyes területen. Fennállása során mindvégig anyagi gondokkal küzdött. Külföldi segélyszervezetek tartották fenn, sem az állam, sem az egyházak nem támogatták, de 1946-tól a főváros számos gyereket utalt be térítés ellenében, akiket saját túlzsúfolt intézményeiben nem tudott elhelyezni. Az 1948 után berendezkedő kommunista diktatúra a Pax Gyermekotthonokat 1950-ben államosította.

Bár intézményét a hatalom felszámolta, a lelkészt nem törte meg. Minden rászoruló csoportnak igyekezett segíteni, függetlenül társadalmi helyzettől, politikai identitástól vagy felekezeti hovatartozástól. Eleinte a Horthy-korszakbeli vélt vagy valós politikai részvételük miatt kitelepített, azaz távoli kényszerlakhelyre deportált családokat támogatott. A Sztehlo Gábort örökbe fogadó Sztehlo Dezső ügyvédet, volt kormánytanácsost is kitelepítették 1951 júniusában. A lelkész nemcsak nagybátyján segített – végül saját sógoránál helyezte el vidéken –, hanem más kitelepítetteken is. Oldalkocsis motorkerékpárjával gyógyszert és élelmiszert szállított vidéki településekre. A mentőakció a hatalom elleni nyílt lázadásnak számított.27 Amint azonban korábban sem rettent meg a nyilasok vagy a németek fenyegetéseitől, Sztehlo ekkor is folytatta a munkát. Emellett – miközben 1951-ben egy évtizedre a pesthidegkúti evangélikus szeretetotthon vezetője lett28 – megszervezte és irányította az evangélikus egyház teljes diakóniai intézményhálózatát. 1956-ban, amikor felesége két gyermekükkel Svájcba disszidált, nem hagyta magára a rábízott beteg gyerekeket és időseket, itthon maradt.

1961-ben családja látogatására Svájcba utazott, itt azonban szívinfarktust kapott, és felépülése után már nem tért vissza Magyarországra.29 Itt írta meg 1961–1962-ben visszaemlékezését. 1972-ben a jeruzsálemi Yad Vashem a Világ Igaza címmel tüntette ki. Két évvel később halt meg a svájci Interlakenben.

„Nem hazugság, hanem önvédelem”
– a szerkesztő

Bozóky Éva újságíró, könyvtáros 2004-ben hunyt el Budapesten. Az Evangélikus Élet nekrológja így indít: „Hát elment a nagyasszony…”30 Ez a felütés is jól jelzi az egyházon belül őt övező tiszteletet. Bozóky Éva számos erős szállal kötődött az evangélikus egyházhoz, több egyházi folyóiratnak volt szerkesztőbizottsági tagja és állandó szerzője az 1970-es évek végétől.

A második világháború után a Magyar Napnál és a Magyar Rádiónál dolgozott újságíróként. Pályáját alapvetően befolyásolta, hogy 1949-ben Donáth Ferencnek, a rendszer egyik prominens politikusának, Rákosi titkárságvezetőjének lett a felesége. Donáth az 1930-as évek elejétől a Horthy-rendszer meggyőződéses ellenfele, később az illegális kommunista párt egyik vezetője volt, akit több alkalommal le is tartóztattak. A háború alatt szoros kapcsolatba került a Nemzeti Parasztpárt alapítóival és vezetőivel, 1945-ben mint a Földművelésügyi Minisztérium államtitkára a földosztás tényleges vezetőjeként tevékenykedett. 1951-ben a háború alatti hazai kommunista ellenállás még szabadlábon lévő prominenseivel letartóztatták, majd a Kádár János elleni koncepciós per másodrendű vádlottjaként tizenöt év börtönre ítélték. Feleségét, Bozóky Évát 1951 februárjában szintén letartóztatták, néhányszor kihallgatták, majd ítélet nélkül három és fél év után engedték ki a börtönből. Donáth Ferenc 1954-ben korábbi minisztere, az akkor éppen miniszterelnök Nagy Imre amnesztiájával szabadult; később Nagy Imre legszűkebb támogató körébe tartozott, s így vele és Kádár Jánossal együtt 1956. november 1-jén alapítójává lett az MSZMP-nek. A forradalom leverését követően a Donáth családot is a romániai Snagovba internálták, ahonnan Bozóky Éva 1958 októberében szabadult három gyermekével. Férjét tizenkét év börtönre ítélték a forradalomban való részvételéért, csak 1960-ban szabadult. Az 1960–1970-es években mindketten nehezen kaptak állást, a Kádár-rendszer konszolidációjával azonban Bozóky Éva visszaküzdötte magát az újságírói pályára.31

A memoár első kiadása magán viseli a szerkesztő nagyrészt jogos félelmeinek lenyomatát. Ezek feltárásához a legjobb útmutató Bozóky Évának a rendszerváltás után írt Zord idők nyomában… című önéletírása.32 Bár ebben sajnálatos (és különös) módon nem esik szó a Sztehlo-kiadásról, annál jobb forrás arra vonatkozólag, hogyan élte meg a Donáth család az 1960–1980-as éveket. A jelen vizsgálódás szempontjából beszédes a szöveg annyiban is, hogy az újságíróként, szerkesztőként dolgozó Bozóky miként konstruálta meg szakmai identitását, hogyan fogta fel ezt a szerepet, és munkája során milyen aggályokkal kellett megküzdenie.

Az 1960–1970-es években az újságírók számára különösen kézzelfogható realitást jelentett a Kádár-rendszer politikai szigora. Bozóky Éva az 1960-as évek első felében tért vissza a szakmájába, ekkor kezdett dolgozni e számos tabuval és politikai érzékenységgel határolt mezőben. Ráadásul az ő helyzete újságíróként még védtelenebb volt, hiszen a család a politikai rendszer ellenfelének számított. Dolgozó nőként, elsősorban újságíróként való önmegjelenítése hangsúlyosan szerepel visszaemlékezésében. A férje szabadulását követő második évben, 1962-ben jelent meg első cikke a Család és Iskola című lapban. Kezdetben könyvtárosként, majd 1960-tól teljes állású újságíróként dolgozott: a Könyvtáros című folyóirat irodalmi rovatvezetője volt nyugdíjazásáig. Közismertségét a Nők Lapjában megjelent cikkeinek és riportjainak köszönhette, ahol, végig külsősként, a pedagógiai rovat vezetését bízták rá: mint írja, „…belső munkatárs sosem lettem (fekete bárány, politikai szempontból megbízhatatlan), de ezt eleinte nem is bántam…”.33 Egy cikke kapcsán – amelyben a pedagógusok ellenőrzését és röghöz kötését szemléltette – az 1970-es évek második felében megtapasztalta, hol húzódnak az újságírás és a sajtószabadság határai. A rendszerhez újságírói és anyai szerepfelfogásából adódóan is kénytelen volt alkalmazkodni. Férjével ellentétben nem reménykedett politikai változásban és a rendszer enyhülésében, továbbra is egy szocialista struktúrában képzelte el az életét. „Én legfeljebb egy szocialista Nagy Konstantint vártam, aki bevezeti a vallás- és gondolatszabadságot, ennél többet nem reméltem, s ezt is amolyan isteni ajándéknak képzeltem, nem kivívott diadalnak.”34

E kényszerű beletörődésnek és alkalmazkodásnak hívő keresztényként legfájóbb pontja a szabad lelkiismeret és vallásgyakorlat kérdése volt számára. „…felháborítónak tartottam, hogy bármilyen földi hatalom a lelkiismereti kérdéseinkbe beleszóljon. Hogyan formálhat arra földi ember jogot, hogy földöntúli létezésemtől megraboljon, hogy az Istenhez fűző kötelékemet elszakítsa?!”35 Anyaként és hívőként mindent megtett annak érdekében, hogy gyermekeinél felülírja az iskolából hazavitt hivatalos világnézetet. „Ez a »mimikri« nem hazugság, hanem önvédelem: idegen megszállás alatt vergődő ország vagyunk, a megszállók parancsolnak az államnak (az állam = mumus), de a szocializmussal mint társadalmi rendszerrel semmi bajunk sincs.”36

Értelmiségi pályán mozgó, aktív gyülekezeti tag lévén evangélikus folyóiratokban kezdett publikálni. 1979-től a Diakonia – Evangélikus Szemle, majd a Credo folyóirat szerkesztőbizottságának is tagja volt. 1983-ban ment nyugdíjba. Az 1980-as évek első felében levelező tagozaton elvégezte az evangélikus teológiát: „amolyan félkész lelkészek lettünk.”37 Köztiszteletben álló, sikeres újságíróként a közönség széles rétegét érte el, nevét országosan ismertté tették cikkei, de ami ennél is fontosabb és ritkább volt a Kádár-korszakban: aktívan és láthatóan gyakorolta hitét. Mindez szoros összefüggésben áll azzal, hogy éppen ő publikált Sztehlo memoárjából – egyházi jóváhagyással – először részleteket, később teljes kötetet. Donáth László közlése szerint már jóval korábban tudott Sztehlóról és kéziratáról Koren Emiltől, akivel jó kapcsolatban álltak, és akinek budavári gyülekezetébe járt. A folyóirat-publikáció megjelentetésében kulcsszerepet játszott Veöreös Imre kőbányai evangélikus lelkész, a Diakonia főszerkesztője, aki a Sztehlo-hagyatékot az 1970-es évek végén a svájci Interlakenből az Evangélikus Országos Levéltárba hozta, és akinek a főszerkesztésében először jelentek meg 1981-ben a Diakonia két egymást követő számában Isten kezében. Részletek Sztehlo Gábor emlékiratából címmel a kézirat részletei Bozóky Éva kommentárjaival.38

Sokáig kérdés volt, mikor és pontosan hogyan jutott el Bozóky Évához a Sztehlo-kézirat. Egy 1993 májusában írt lektori jelentésében erre maga derített fényt: Koren Emil Sztehlo-életrajzát, az 1994-ben megjelent Sztehlo Gábor élete és szolgálata című kötetet kiadásra javasolva, szerencsénkre, néhány ponton kiegészítéseket ajánlott a szöveghez: „A Napló történeténél nem szabadna kihagyni Veöreös Imre nevét. Nélküle semmi nem indult volna el Sztehlo-ügyben, vagy csak sokkal később. Ő kért fel engem a Napló elolvasására és arra, hogy összekötő szöveggel ellátott részleteket tegyek közölhetővé belőle. A Diakoniában két folytatásban lejött részletek nyomán született minden egyéb. A tévések39 a Nők Lapja-cikk40 nyomán jelentkeztek és segítséget kértek (azzal, hogy már olvastak egy 1946-os újságban valamit a Pax otthonokról, de az ostrom alatti előzményekről eddig semmit sem tudtak). Elvittem őket Káldyhoz,41 aki – a kongresszus előtti hetekben [!] voltunk, a Sztehlo-ügy éppen kapóra jött!42 – rögtön felajánlotta a kocsiját, hogy Nagytarcsát és a Budakeszi utat végigjárják, tüstént telefonált is ide meg oda, és én közben halkan megkérdeztem, hogy nem lehetne-e a Naplót kiadni? Kissé elsötétült az arca (nem örült túlzottan), de gondolom, nyomban átlátta, hogy ez is jól jön, mert azt mondta: van egy lyuk a nyomdában, valaki nem készült el egy kommentárral, ha 2 hónap alatt megszerkeszti, jöhet. Kegyes volt hozzám! Én 2 hónap alatt (éjt nappallá téve) elvégeztem a »némi« stiláris javítást, fejezetekre bontást stb.-t.”… … …

Kunt Gergely

A sajtó alá rendezés elvei

A jelen kiadás alapjául szolgáló gépirat nem magyar írógéppel készült, így nem tartalmazott bizonyos ékezetes magánhangzókat; az á betűt a kézirat egy pontján a gépelő ä-vel kezdte helyettesíteni, jelentősen megkönnyítve ezzel a sajtó alá rendező dolgát.

A helyesírást modernizáltuk az eredeti hangzás megtartásával. A nyilvánvaló elütéseket jelölés nélkül javítottuk, bizonyos szavak egyéni írásmódjának megőrzése mellett. Nyelvi, stiláris szempontból a gépiratos szöveg fésületlen maradt, ezen nem kívántunk változtatni. A központozást szükség esetén javítottuk, illetve modernizáltuk. Az értelemzavaró egyeztetési, mondatszerkesztési hibákat csak a legszükségesebb mértékben javítottuk; a könnyebb olvashatóság kedvéért helyenként []-ben beszúrtuk a hiányzó névelőt vagy toldalékot. Esetenként [!] jelzi a hibás eredeti alakot. A bevett rövidítéseket jelölés nélkül feloldottuk. Az idegen szavakat (pl. delegatio), ha ez a kiejtést nem érinti, magyaros alakban, a személyneveket a ma ismert, illetve helyes formájukban közöljük. A szerző saját kiemeléseit egységesen kurziválással jeleztük. A gépíró által törölt, javított szavak tartalmilag sehol nem relevánsak, így azok közlésétől eltekintünk; egyetlen helyen szerepel néhány, géppel törölt, mégis kiolvasható sor, ezeket tartalmi érdekességük miatt []-ben közöljük és lábjegyzetben megjelöljük. Az átírás során semmit nem hagytunk ki.

Jegyzetek

1 Az eredeti gépiratban 16-ra van rágépelve 17.

2 Don suisse pour les victimes de la guerre (Schweizer Spende, Svájci Segély) – a Svájci Szövetségi Tanács által a háború áldozatainak támogatására 1944-ben létrehozott segélyalap, 1948-ban a mai Swissaid elődjévé alakult.

3 Vö. görög euangelion, ’jó hír’.

4 Azaz hivatásos katonáknál.

5 A Margarethe-terv alapján 1944. március 19-én a német csapatok megszállták Magyarországot.

6 A Bányakerület (ma Déli Evangélikus Egyházkerület) püspöki hivatala, ma VIII., Puskin utca 12.

7 Ma V., Ferenciek tere. Az üzletek nyitva tartását a 94.537/1921. rendelet szabályozta: vasárnap ugyan nem lehettek nyitva üzletek, de ez alól számos kivétel volt, így az élelmiszerüzletek nyitva tartását nem korlátozták.

8 Sztehlo itt az V., Városház utcára utal (a Vármegye utca párhuzamos a Kossuth Lajos utcával).

9 Sztehlo és családja 1942 szeptemberében költözött a fővárosba Nagytarcsáról.

10 Birodalmi németek (Reichsdeutsch).

11 Vándormadarak; német diákok romantikus gyökerű természetjáró egyesülete. A nemzetiszocialista Németországból szervezett ifjúsági mozgalom célja az úgynevezett népi német (Volksdeutsch) közösségek felkeresése volt, hogy azok német identitását, kultúráját erősítsék.

12 Sztehlo a finn minta alapján 1937-ben kezdeményezte az evangélikus parasztfiatalok számára a népfőiskolai hálózat megszervezését, amivel kettős célja volt: egyrészt hitbeli elmélyülést, másrészt mezőgazdasági szakismereteket nyújtani. Lásd bővebben az utószóban.

13 Lehel Ferenc, Sztehlo sógora 1935-től volt evangélikus lelkész a Szekszárd környéki Tengelicen.

14 Bozóky Éva kiadása (Sztehlo Gábor: Isten kezében, Budapest, A Magyarországi Evangélikus Egyház Sajtóosztálya, 1986², 10) szerint Remete László jolsvai lelkész. Bozóky Éváról és az emlékirat első kiadásáról lásd az utószót.

15 Sztehlo Gábor a szlovák gyökerű evangélikus Nagytarcsán teljesített lelkészi szolgálatot 1935–1942 között.

16 Raffay Sándor.

17 Helyesen: 1767–1820-ig.

18 Katolikus Agrárifjúsági Legényegyesületek Országos Testülete, 1938–1946 között működött országos szervezet.

19 Boldizsár Iván: A gazdag parasztok országa, Budapest, Franklin Társulat, 1940.

20 Kovács Imrét A néma forradalom című szociográfiája miatt „nemzetgyalázás és izgatás” vádjával 1937. október 15-én háromhavi börtönbüntetésre ítélték, amelynek letöltésére 1940-ben került sor.

21 Helyesen: Leventesport Országos Központ.

22 Fehér Gárda, finn önkéntes haderő, amely az oroszok és kommunisták ellen jött létre az 1918-as finn polgárháború idején.

23 Sztehlo az 1939–1940-es finn–szovjet háborúra utal. A finnek kilátástalan küzdelmét szimpátia övezte Magyarországon; az evangélikus egyház erejéhez képest nagymértékben támogatta őket.

24 KIE (Magyarországi Keresztyén Ifjúsági Egyesület), az YMCA (Young Men’s Christian Association) magyarországi tagszervezete.

25 Két alkalom csúszik itt össze az emlékezetben: A Maros-parti tábor 1944. július 3–9-ig tartott Darnai Ferenc újvidéki vallástanár vezetésével és Vajda Aurél békéscsabai lelkész-tanár közreműködésével, ez azonban nem KIE-szervezés volt. Ugyanazzal a programmal rendeztek KIE-vezetőképzőt Fonyódon július 27–30-ig. Ez utóbbi vezetője volt Deák János teológiai tanár, Bonnyai Sándor és Gubcsó András lelkészek. Az utóbbi alkalmon Sztehlo is tartott előadást. (Sztehlo Gábor: Jelentés a bányakerületi ifjúsági munkáról, 1944. április 1.–1944. szeptember 1. Evangélikus Országos Levéltár [a továbbiakban EOL] Raffay-hagyaték, 6. dob., levelezés 1887–1947. A jelentés nem támasztja alá a visszaemlékezést, Sztehlo nyolc ifjúsági alkalomról számol be a megszállás utáni időszakból – bár leírja, hogy a résztvevők létszáma csökkent.)

26 Ifj. Ruttkay-Miklián Gyula püspöki titkár.

27 A dátumok körül mindvégig van némi bizonytalanság a szövegben. Sztehlo hivatalosan 1942. szeptember 1-jétől 1944. június 1-jéig egyházkerületi missziós lelkész, 1944. június 1-jétől október 31-ig kórházlelkész, és 1944. november 1-jétől 1950. január 1-jéig van szabadságon. EOL, Nyugdíjintézeti iratok, Sztehlo Gábor dossziéja.

28 Parókus lelkész – megválasztott, beiktatott gyülekezeti lelkész. Az elnevezés a parókia szóból származik, ami a magyar protestáns szóhasználatban lelkészlakást jelent.

29 Itt az 1891-ben létrejött közös protestáns bizottságra utal.

30 Sem a bányai egyházkerület levéltárában, sem Raffay visszaemlékezéseiben, illetve levelezésében nincs nyoma ennek a beszélgetésnek és a kiküldetésnek. Ezzel szemben 1944. május 31-ével Kemény Lajos esperest bízta meg Raffay azzal, hogy a Jó Pásztor munkájában vegyen részt – erről az esperest és a Jó Pásztort is tájékoztatta. EOL, Bányai Egyházkerület, iktatott iratok, 1944/1050, Raffay levele a Jó Pásztor bizottsághoz és Kemény Lajoshoz. Ismeretes továbbá egy 1945. április 3-i levél, amelyben Sztehlo beszámol a püspöknek a háborús gyermekmentésről és a további tervekről, ebben az akció kezdeteként júniusi dátumot jelöl meg: „Így alakult ki az új munkaköröm és feladatom a Jó Pásztor Bizottság Gyermekakciójánál, ahová Főtisztelendő Püspök Úr még 1944. jún[iusban] küldött ki.” EOL, Bányai Egyházkerület, iktatott iratok, 150/1945.

31 A Deák téri Luther Szövetség árvaháza Hűvösvölgyben, a mai II., Ötvös János (1942–1953 között Szent Miklós) utcában működött 1943-tól. Az árvaházban 54 gyermeket neveltek (30 fiút és 24 leányt), többségben budapestieket, 3–14 éves korig.

32 Elsősorban egyházi szociális munkát végző, egyesületi keretek között működő, protestáns nem lelkészi személyek. Budapesten az evangélikus diakonisszák és diakónusok a Fébé egyesület keretei között dolgoztak.

33 Az államosításról lásd kötetünk utószavát.

34 VII., Szegényház tér (ma Rózsák tere, Evangélikus Kollégium).

35 Egyelőre nem sikerült megállapítani a találkozó pontos dátumát; Born 1944. május 9-én kapta meg kinevezését mint a Nemzetközi Vöröskereszt budapesti megbízottja. Az ezt követő napokról lehet szó.

36 A gépiratban itt tévesen szerepel a házszám, a továbbiakban helyesen írja: az V., Mérleg u. 4.-ben eredetileg a Svájci Kereskedelmi Központ Kirendeltsége működött Friedrich Born svájci üzletember vezetésével, s itt rendezkedett be utóbb a Vöröskereszt Nemzetközi Bizottsága (VKNB) magyarországi képviselete „A” szekciójának központi irodája Komoly Ottó vezetésével. Lásd még az utószót.

Utószó

1 Vö. az állampolgársági könyv kötetünk függelékében közölt fakszimiléjét: Gaudiopolis Ifjúsági Állam célkitűzései.

2 A Bozóky Éva szerkesztésében megjelent első és második kiadást A Magyarországi Evangélikus Egyház Sajtóosztálya (1984; 1986), a harmadik kiadást a Sztehlo Gábor Gyermek- és Ifjúságsegítő Alapítvány jelentette meg (1994).

3 Az 1984-es első kiadás és az eredeti szöveg különbségeit a Credo folyóirat 2022. áprilisi számában megjelent tanulmány tárgyalja részletesen: Kunt Gergely: Sztehlo Gábor visszaemlékezésének metamorfózisai Bozóky Éva szerkesztésében.

4 Legújabban lásd Probing the Limits of Categorization: The Bystander in Holocaust History, szerk. Christina Morina–Krijn Thijs, Providence, RI, Berghahn Books, 2019.

5 Steven K. Baum: Psychology of Genocide: Perpetrators, Bystanders, and Rescuers, Cambridge–New York, Cambridge UP, 2008, 153.

6 Itt és a következőkben zárójelben kötetünk oldalszámaira hivatkozunk.

7 Sztehlo Kornél: A Budai ág. hitv. evangélikus egyház története 1821–1918, Budapest, Luther Szövetség, 1918, 29; Koren Emil: Sztehlo Gábor élete és szolgálata, Budapest, Evangélikus Országos Múzeum, 1994, 8–9.

8 Sztehlo Kornél: i. m., 30, 31.

9 Uő: Kétszáznegyven esztendő az egyház szolgálatában: Művelődéstörténeti rajzok, Budapest, Hornyánszky V., 1908, 16–28.

10 HU BFL VII.172. 352/1940.

11 Vö. egy későbbi apróhirdetést: Harangszó, 1942. október 11.: „Nyilatkozat. Magyarosított Szenczy nevemet örökbefogadás miatt régi családi nevemre, Sztehlo-ra kellett változtatnom. Ez a névváltoztatás semmi összefüggésben sincs a bécsi döntés kisebbségvédelmi törvénycikkével. Sztehlo Gábor ev. lelkész.”

12 Sztehlo Aladár és Haggenmacher Márta házassági anyakönyvi kivonatát lásd BFL XXXIII._1.a._457/1905.

13 Pekár Zsuzsa: Haggenmacherek Magyarországon. Az első nemzedék, Turul, 67(1994)/1–2, 35.

14 B. Kádár Zsuzsanna: Gyermekotthonok Budapesten az ostrom után – különös tekintettel Sztehlo Gábor „gyermekeire” a háború után, in Feitl István–Ignácz Károly (szerk.): Régi és új világ határán. 1945 történetei. Tanulmányok, Budapest, Napvilág, 2018, 115.

15 Lásd az Éliás Józseffel készült interjút Szenes Sándor könyvében: Befejezetlen múlt. Keresztények és zsidók, sorsok, Budapest, magánkiadás, 1986, 29–105; Jakab Attila: A Jó Pásztor Bizottság zsidómentő tevékenysége. Az elkendőzés művészete, in Židia Pred a Za Karpatmi v Priebehu Stáročí, szerk. Péter Kónya, Prešov, Vydav. Prešovská Univerzita, 2013, 407–423.

16 Ugyanakkor évtizedek óta működött a XIV., Gyarmat utcában a norvég alapítású Izráelmisszió; vezetője norvég evangélikus lelkész volt.

17 Vö. Szenes: i. m., 35 skk.

18 Életrajzi összefoglalását lásd Friedrich Born magyarországi delegátus jelentése a Vöröskereszt Nemzetközi Bizottságának Genfbe 1945. június, bev., jegyz. Szita Szabolcs, Budapest, Vöröskereszt Nemzetközi Bizottsága Közép-Európai Regionális Küldöttsége, 2010, 6.

19 1930. évi népszámlálás 1. Demográfiai adatok községek és külterületi lakotthelyek szerint, Magyar Statisztikai Közlemények, 83, Budapest, Stephaneum Nyomda Rt., 1932, 175.

20 Koren Emil: i. m., 13. Soproni teológushallgató korában a szobatársa finn cserediák volt.

21 Baranyay Csaba: A csepp ereje, Evangélikus Élet, 2019. szeptember, 17.

22 Sztehlo Gábor: Evangélikus népfőiskoláink útja, Evangélikus Élet, 1944. április, 5–7.

23 Lásd Szenes: i. m., 38–39.

24 Randolph L. Braham: A népirtás politikája. A holocaust Magyarországon, Budapest, Park, 2015, 1384.

25 A Sztehlo Alapítvány kutatásait tükröző honlap szerint ez a szám 42, lásd a fenti 113. jegyzetben.

26 B. Kádár: i. m., 114.

27 Vö. Mirák Katalin: „A lakás lezárva, a kulcs a házmesternek átadva.” Az 1951-es budapesti kitelepítések evangélikus egyházi háttere, in Honukban otthontalanok. Tanulmányok az 1951. évi budapesti kitelepítések történetéből, szerk. Gyarmati György–Palasik Mária, Budapest–Pécs, ÁBTL–Kronosz, 2018, 166. A korábbi embermentők közül ebben az időben nemcsak Sztehlo aktivizálódott, hanem például Éliás József is: ő azt javasolta a református egyháznak, hogy az 1944-eshez hasonló mentőakciót szervezzenek a kitelepítettek megsegítésére, mivel azonban ez a kommunista hatalommal való nyílt konfrontációt jelentett volna, Éliást büntetésül eltiltották a szószéktől, a Jó Pásztor Bizottságot pedig felszámolták.

28 Bozóky Éva: A szerkesztő utószava, in Sztehlo Gábor: Isten kezében, Budapest, A Magyarországi Evangélikus Egyház Sajtóosztálya, 1984, 222.

29 Utazása előzményeire lásd Kertész Botond: „Tüske a köröm alatt”. Sztehlo Gábor és az állambiztonsági szolgálatok, Credo, 2009/2, 28–34: 31 skk.

30 Frenkl Róbert: Bozóky Éva (1923–2004), Evangélikus Élet, 2004. június 13., 10.

31 Baráth Magdolna–Sipos Levente: A snagovi foglyok. Nagy Imre és társai Romániában, Budapest, Napvilág, 2006, 440.

32 Bozóky Éva: Zord idők nyomában..., Pécs, Pro Pannonia, 1998.

33 Uo., 359.

34 Uo., 372.

35 Uo.

36 Uo., 373.

37 Uo., 374. Hivatalosan „lelkészi munkatárs” végzettséget szereztek azok, akik itt tanultak.

38 Bozóky Éva: Isten kezében. Részletek Sztehlo Gábor emlékiratából, Diakonia – Evangélikus Szemle, III(1981)/1, 67–77; III(1981)/2, 60–68.

39 Szántó Erika és Schulze Éva A gyermekmentő című dokumentumfilmjét 1984. április 20-án sugározta a Magyar Televízió 1-es csatornája.

40 Bozóky Éva: A gyermekmentő, Nők Lapja, 1983. február 12., 6.

41 Káldy Zoltán püspök, az első kiadás felelős kiadója 1958-tól volt a déli egyházkerület püspöke, majd 1967-től az evangélikus egyház püspök-elnöke. Püspöki működése ma is erősen vitatott. Autokratikus módon vezette egyházát az általa helyesnek tartott úton, amely nem kérdőjelezte meg a fennálló politikai rendet, és nem tűrte meg ennek semmiféle kritikáját az egyházon belül. Ezzel együtt sokat megőrzött konzervatív egyháziasságából, püspöki tevékenységét „balról” is többen kritizálták. Nemzetközi egyházi szervezetekben is jelentős karriert futott be, ennek csúcspontjaként a Lutheránus Világszövetség 1984 nyarán Budapesten tartotta hétévenként megrendezett nagygyűlését, ahol Káldyt a szervezet elnökévé választották. Fontos állami tisztségeket is betöltött: 1971–1987-ig országgyűlési képviselő, 1974-től az Országgyűlés külügyi bizottságának tagja volt. Emellett 1958 és 1971 között „Pécsi” fedőnéven rendszeresen adott jelentéseket egyházáról, lelkészeiről és főként a nemzetközi egyházi kapcsolatokról a magyar állambiztonság II/5-c alosztálya, majd annak utóda, a BM III/III-1. osztálya számára. Legújabban lásd Korányi András: Hanem szeretni is. Káldy Zoltán püspöki szolgálata itthon és külföldön, Budapest, Luther, 2012; Kertész Botond: Káldy Zoltán állambiztonsági tevékenysége, in Háló. Dokumentumok és tanulmányok a Magyarországi Evangélikus Egyház és az állambiztonság kapcsolatáról, 1945–1990. Egyházvezetők, 1, szerk. Mirák Katalin, Budapest, Luther, 2014, 218–281; Káldy Zoltánné: A reménység és a szeretet gyümölcsei. Káldy Zoltán evangélikus püspök emlékére, I–II, Budapest, Aposztróf, 2019.

42 A disszidens lelkész emlékirata mind a hazai politika, mind a külföldi vendégek előtt hozzájárulhatott az evangélikus egyház pozitív színben való megjelenéséhez, amint ahhoz is, hogy a hatalom az egyházhoz fűződő szívélyes viszonyával tüntethessen. (Az időrendben itt némi zavar érzékelhető, mely még tisztázásra vár: az első kiadás utószavának dátuma 1983. szeptember 1., a kongresszusra csaknem egy évvel később került sor.)

Személynevek

Ádám Zsigmond (1906–1962) pedagógus, az első magyarországi gyermekváros megszervezője és vezetője. Tanítói, majd tanári oklevele megszerzése után tanítóképző intézetekben oktatott. A háború után elhagyott gyerekek számára bentlakásos iskolákat szervezett; 1946–1949 között Hajdúhadházon szervezte meg és vezette az első gyermekvárost. 1947-ben bölcsészdoktori oklevelet szerzett; 1949–1950-ben a budapesti Ady Endre utcai Tanítóképző Intézet igazgatójaként dolgozott. 1950–1951-ben a Közoktatásügyi Minisztérium munkatársaként a pedagógiai tárgyak országos szakfelügyelője és a gyermekotthoni ügyek előadója, 1952–1954-ig az Országos Tervhivatal munkatársa, a közoktatás országos felelőse, 1954–1956-ig a Bőripari Tanulóotthon igazgatója, 1957–1958-ban az Országos Gyermekvédelmi Tanács vezetője volt. 1956 után ő indította el a Fóti Gyermekváros megszervezésére irányuló társadalmi akciót, a vezetést azonban másra bízták; ehelyett mintegy kárpótlásul 1958-ban megbízást kapott a Soponya–nagylángi Gyermekváros megszervezésére és vezetésére, egy év múlva azonban eltávolították az intézmény éléről 1

Adler-Rácz József – mérnök, SzG nagynénjének, Haggenmacher Marianne-nak (1903–1992) a férje 1, 2, 3

Åmark, Klas 1

Ambrus Kamill – „Sztehlo-gyerek” 1, 2

Andrási Andor 1, 2

Annus – gondozónő a Bogár utcai gyermekotthonban (Teri néni lánya) 1, 2, 3, 4

Árkay Bertalan (1901–1971) építész, Sztehlo Lili férje 1

Auer Miklós (1903–1979) vegyész; numizmatikus, szabadkőműves; 1935-ben Bécsben csatlakozott a mozgalomhoz, 1946-ban Budapesten avatták a Régi Hívek páholyának mesterévé 1

B. Kádár Zsuzsanna 1, 2, 3

Bagár Bendegúz (1944) Bagár Iván és Schröder Margit fia 1

Bagár Iván (?–1945) budavári evangélikus segédlelkész. 1939-es felszentelésétől egy aknaszilánk-találat után három hónappal bekövetkezett haláláig szolgált a gyülekezetben 1

Bagár Ivánné (Schröder Margit) gondozónő a Pax Gyermekotthonokban 1

Bakos Ákos – újságíró, Az Est munkatársa, majd 1939-től a lap utóda, a Pest felelős szerkesztője 1

Baky László (1898–1946) szélsőjobboldali politikus, a Sztójay-kormányban belügyi államtitkárként a deportálások egyik irányítója. 1944 szeptemberében Horthy nyomására leváltották. A nyilas hatalomátvétel után a Nemzetbiztonsági Iroda vezetője. A népbíróság halálra ítélte, kivégezték 1, 2, 3, 4, 5, 6

Bán Aladár (1871–1960) költő, műfordító, irodalomtörténész. Elsősorban a finn–magyar irodalmi-kulturális kapcsolatokkal foglalkozott 1

Bán Zoltán András 1

Baranyay Csaba 1

Baráth Magdolna 1

Barrée, Mme – SzG titkárnője a Jó Pásztor Bizottság irodájában 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11

Barta Péter – „Sztehlo-gyerek” 1, 2

Bartos Zsuzsanna (Deme Lászlóné, 1921–1993) 1944-ben a Jó Pásztor Bizottság irodai munkatársa. 1946-tól a Pax Gyermekotthonok iskolájában tanító Deme László felesége volt, 1952-ben elváltak 1, 2

Bartosné Stiasny Éva lásd Stiasny Éva

Basilides Mária (1886–1946) opera-énekesnő 1

Baum, Steven 1

Bjelics, Grigorij Georgijevics 1

Benes Lujza (1910–2004) gyógypedagógus; Svájcba való távozásáig a Vöröskereszt védelme alatt álló Bogár utcai villában dolgozott; később németre fordította a Bozóky Éva szerkesztésében Isten kezében címmel megjelent Sztehlo-memoárt 1, 2, 3, 4, 5, 6

Bereczky Albert (1893–1966) református lelkész, püspök. 1930-tól a budapesti külső-lipót- és külső-terézvárosi református gyülekezetek lelkésze, lapszerkesztő, országgyűlési képviselő; a német megszállás idején bekapcsolódott az ellenállási mozgalomba; a háború után a Független Kisgazdapárt tagjaként beválasztották az Ideiglenes Nemzetgyűlésbe; 1948-tól a Dunamelléki Református Egyházkerület püspöke, amelyet de facto 1956 augusztusáig vezetett, lemondását azonban csak 1958 végén fogadta el az Elnöki Tanács. 1953-tól Kálvin téri lelkész. Püspöksége alatt vitte véghez a református egyházvezetés „őrségváltását”, azaz az új rendszerhez lojális munkatársak pozícióba helyezését és az egyházvezetés teljes centralizálását. 1954-re helyzete meggyengült: az állam iránt lojális, és az egyháznak nagyobb mozgásteret igénylő lelkészek, egyháztagok is szembefordultak vele. 1956 augusztusában súlyos agyvérzés érte, amely egyházvezetői karrierjének végét is jelentette. A Világ Igaza (1997) 1, 2, 3

Beregfy Károly (1888–1946) katonatiszt, honvédelmi miniszter a Szálasi-kormányban, a vezérkar főnöke, a honvédség parancsnoka; háborús bűnösként kivégezték 1

Beregi Dolly – gondozónő a Bogár utcai gyermekotthonban 1, 2, 3, 4

Beregi Vali – gondozónő a Bogár gyermekotthonban 1, 2, 3, 4

Berényi Zsuzsanna Ágnes 1

Berki Feriz (1917–2006) ortodox egyházi vezető, teológus 1

Bethlen Mária (1882–1970) a Pax Gyermekotthonok fehérneműraktárának vezetője 1

Bilgeri, Georg (1873–1934) osztrák katonai síoktató 1

Bitó István 1

Bodelschwingh, Friedrich von (1831–1910) német pietista lelkész. Bielefeldben létrehozta a Bethelt (’Isten háza’), amelyet Bodelschwingh Intézetnek neveztek el róla; az intézetben szegények, fogyatékosok, betegek és főként epilepsziások találnak otthonra 1

Boldizsár Iván (1912–1988) író, újságíró, szerkesztő; csatlakozott a falukutató mozgalomhoz, majd újságíró lett. 1938-tól a Pester Lloyd szerkesztője. 1940-től tartalékosként többször is katonai szolgálatot teljesített. Megszökött, Budapesten bujkált. 1945 után lapszerkesztő, 1947-ben külügyi államtitkár. 1951–1955 között a Magyar Nemzet, 1960–1979 között a New Hungarian Quarterly szerkesztője, 1970-től a Magyar PEN Klub, 1984-től a Nemzetközi PEN Klub elnöke 1

Bonhoeffer, Dietrich (1906–1945) evangélikus lelkész, teológus. Részt vett a német ellenállásban, 1943-ban bebörtönözték. Egy hónappal a világháború vége előtt kivégezték 1, 2, 3, 4

Bonnyai Sándor (1915–2000) evangélikus lelkész. 1937-ben szentelték fel, 1949-ig a KIE evangélikus ágának titkára volt, később Újpesten, Kispesten, majd Ferencvárosban szolgált 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8

Born, Friedrich (1903–1963) svájci üzletember, gazdasági diplomata, 1936-tól Budapesten élt. 1944 májusától a Nemzetközi Vöröskereszt magyarországi képviselője; vezetése alatt a Nemzetközi Vöröskereszt budapesti irodáján belül két, gyermekvédelemmel foglalkozó osztály létesült: az „A” szekció a cionista vezető, Komoly Ottó irányításával a zsidó vallású, a „B” szekció SzG vezetésével a zsidónak minősülő, keresztény vallású gyermekekkel foglalkozott. A háború után távozásra kényszerült. A Bern melletti Zollikofenben élt, embermentő tetteiről környezete nem tudott. A Világ Igaza (1987) 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70

Boros Péter 1

Bozóky Éva (1923–2004) tanár, újságíró, könyvtáros, 1949-től Donáth Ferenc felesége 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19

Böröcz Enikő 1

Braham, Randolph L. 1, 2, 3 4, 5

Braun György – bácskai menekült, gondnok a Pax Gyermekotthonokban 1

Braun Györgyné – bácskai menekült, varrónő a Pax Gyermekotthonokban 1

Chorin Ferenc (1879–1964) ügyvéd; gyár- és bányatulajdonos, felsőházi tag. Ügyvédi pályáját 1919-ben felfüggesztette, amikor kinevezték a Salgótarjáni Kőszénbánya Rt. vezérigazgatójává, 1925-ben elnökévé. 1932–1942 között a Gyáriparosok Országos Szövetségének elnöke; Weiss Daisyvel kötött házassága révén a Weiss Manfréd Művek egyik örököse. A német megszállás után a Gestapo letartóztatta, az oberlanzendorfi koncentrációs táborba vitték, majd áprilisban visszahozták. Miután kénytelen volt a Weiss-konszern vagyonát átengedni a németeknek, a Gestapo közreműködésével családtagjaival együtt elhagyhatta Magyarországot. A II. világháború után anyagilag támogatta a Portugáliában élő Horthy Miklóst 1

Czenthe Miklós 1, 2

Czike Klára 1

Csapody Tamás 1

Cserépfalvi Imre (1900–1991) a Cserépfalvi Könyvkiadó megalapítója és vezetője. 1918-ban Budapesten beiratkozott az orvosi karra, 1919-ben a Vörös Hadseregben önkéntes katonaorvos. Tanulmányait félbeszakítva 1923-ban Franciaországba ment, a könyvszakmában dolgozott. 1928-ban visszatért Budapestre, 1929-ben a IV. (ma V.), Váci utca 10.-ben könyvesboltot nyitott. 1930-tól jelentek meg saját kiadványai. 1942-ben letartóztatták, megkínozták; szabadlábra kerülése után illegalitásba vonult. 1945-ben megindította a Szabadság című napilap kiadását. A Magyar Könyvkiadók és Könyvkereskedők Országos Egyesületének igazolóbizottsági elnöke, majd a Szikra Kiadó igazgatója. 1950-ben kiadóját és boltját államosították. 1955-ben megszervezte a Corvina Kiadót, amelynek első igazgatója lett. 1963-ban nyugdíjazták. 1989-ben részt vett a Cserépfalvi Könyvkiadó újraindításában 1, 2

Csonka Laura 1

Darnai Ferenc (?–1945) evangélikus lelkész. 1941-ben szentelték lelkésszé, ekkor lett Nagytarcsán az SzG vezette népfőiskola lelkésze. 1943-tól Újvidéken hitoktató, majd tábori lelkész. Sopronban, légitámadás következtében halt meg 1

Tartalom

Előszó helyett

1. 1944 március 19.

2. Hívat a püspök

3. Mérleg utca 4.

4. Lázár utca 5.

5. Hivatalomban

6. Kórházi szolgálat

7. Az ügyvédeknél

8. Beszámoló egypár közbeeső napról

9. Eredményes és kialakulatlan segélyakciók Budapesten ebben az időben

10. Találkozás a Nemzetközi Vöröskereszt delegátusával

11. Az első otthon: Bérc utca 19.

12. A szomorú október

13. Hivatalaink

A delegáció

A „B” szekció irodája

A gazdasági hivatal

14. Látogatás és hivatalos megbeszélés a gettóban

15. Király utcai események

16. A delegátus kíséretében

17. Két kellemetlen éjszaka

18. A december 18-i razzia

19. Karácsony

20. Az ostrom első napjai

21. A többi nap az ostrom alatt

22. Január 29.

23. Vándorlás a gyerekekkel

24. Völgy utca 19.

25. Az új honfoglalás

26. Lezáródott az év

27. Ami még azután történt

Az állampolgársági könyv szövege

A Gaudiopolis Ifjúsági Állam törvénykönyve

Gaudiopolis Ifjúsági Állam büntető törvénykönyve

Részlet a jelentésből

Szemelvény egy későbbi körlevélből, mely már a Jó Pásztor Gyermektelepek Baráti Köréhez szól, 1945 októberéből

Szemelvények az 1948. évi jelentésből, amikor már két éve működött a Pax Magyar Szociális Alapítvány, és a gyermektelepek ennek az új alapítványi szervnek a keretében végezték a munkájukat

Személyes élmények, faliújságcikk, napló…

Fóti Pál beszámolója élményeiről 1944. december – 1945. februárig

Roth András emlékei és élményei

Függelék

Családfa

Megjegyzés a családfához

Források

Levél a püspöknek, 1944. december 10.

DEGOB-Jegyzőkönyv

Gaudiopolis-jelvény

Állampolgársági könyv

Átvételi elismervény

Utószó

A sajtó alá rendezés elvei

Jegyzetek

Személynevek

Budapesti helymutató

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3161 2
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License