A fordítás az alábbi alapján készült:

Courtney Milan: The Suffragette Scandal

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Kalocsai Judit

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

The Suffragette Scandal © 2014 by Courtney Milan

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-540-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Mindenkinek, aki az évszázadok során gyűszűkben és teáskanalakban hordta a vizet. És azoknak, akik ma is ezt teszik. És nem adják fel, bármeddig tart.

ELSŐ FEJEZET

Cambridgeshire, 1877. március

Edward Clark undorodott magától.

Egy dolog szívességet tenni valakinek. Ám egészen más dolog ilyen mélyre süllyedni – utat törni a folyóparton kiáltozó tömegben, lökdösődni, hogy jobb helyet szerezzen. És mindezt miért? Hogy láthassa, ahogy két csónak bekanyarodik a Temzén? Fogalma sem volt arról, hogy bárkit ismer a cambridge-i legénységből, amíg aznap reggel bele nem pillantott az újságba.

Mégis ott volt. Várakozott. Kíváncsian előrehajolt, mint mindenki. Felszisszent, amikor megpillantotta az első csónakot, akárcsak a többiek. Ám a csónak legénysége sötétkék ruhát viselt, és a tömeg egy emberként kezdte kiáltozni körülötte: „Oxford! Oxford!” Edward kiegyenesedett, de mielőtt megnyugodhatott volna, felbukkant a másik csónak, amelyet világoskékbe öltözött férfiak hajtottak. A tömeg lelkes buzdításban tört ki.

Edward nem kiáltozott. Szigorúan a cambridge-i csónakra összpontosított.

Csaknem egy évtized telt el azóta, hogy utoljára látta Stephen Shaughnessyt. Akkoriban Stephen még kisfiú volt. Mégpedig idegesítő, folyton lábatlankodó kisfiú, akár egy szúnyog. Edward azt várta, hogy amikor megpillantja a férfit, elönti a nosztalgia hulláma. Vagy a bűntudat keserűsége.

De nem tudta volna meghatározni azt, ami rátört – sötét, homályos érzések kavarogtak benne, amelyektől borongós hangulatba került, izmai megfeszültek, és a kisujja mintha viszketni kezdett volna. Semmi közük nem volt a szokásos érzelmekhez. Olyan volt, mintha menten kitörne a vihar, pedig egyetlen felhő sem úszott az égen.

Stephenből – Edward megtudta az újságból, hogy ő a harmadik ember a csónakon – nem látszott egyéb, mint néhány homályos, sötét hajtincs és a buzgón megfeszülő izmok. Ez aligha szolgált elegendő indokkal ahhoz, hogy Edward elhagyja kényelmes toulouse-i otthonát, hogy kockára tegye irigylésre méltó életét, amelyet felépített magának.

Mégis megtette. Megpróbált leszámolni az idealizmusával, de úgy tűnt, még mindig ragaszkodik néhány ostoba elvhez.

A tömeg egyre hangosabban buzdította a legénységet, a lárma fülsiketítővé erősödött. Szoros volt a verseny; a világoskék cambridge-i ingek lassan felzárkóztak az oxfordiak mellé. Edward úgy érezte, mintha valami sötét szikla lenne: szilárdan és mozdulatlanul állt az nyüzsgő zűrzavar közepette.

Korábbi merész és jelentéktelen elveit mi sem szemléltette jobban, mint a folyó partján zsibongó tömeg. Mindenki más a világegyetem – jelen pillanatban – legfontosabb eseményére összpontosított: a csónakban ülő férfiakra, akik minden erejüket megfeszítve küzdenek a fodrozódó vízben. Itt szó sem volt az erkölcsi kérdések ingoványáról. A bizonytalanság világában ezt a versenyt kőbe vésték volna. Csak fekete és fehér, jó és rossz, Cambridge és Oxford.

És egy negyed hajóhosszal Oxford vezetett.

Nem mindenki volt olyan izgatott. Edward jobbján, néhány lépéssel hátrébb egy nő állt, aki alig leplezte végtelen unalmát. Túldíszített, csipkés ruhát viselt, amiben úgy festett, mint egy vattacukor. Ha az ember ránéz, nagyon gusztusos, de nagy valószínűséggel megfájdulna a foga, ha megkóstolná. Egy pirospozsgás férfiba karolt, és félpercenként elnézett a folyó felé – egy olyan nő félreérthetetlen pillantásával, akit iderángattak, és megtesz minden tőle telhetőt, hogy érdeklődést mutasson.

A hátulsó sorokban állók meg sem próbálták leplezni az unalmukat. A versenyt mindenkinek látnia kellett, ezért eljöttek, és megnézték. Edwardnak is ott lett volna a helye, át kellett volna adnia az első sorbéli helyét olyasvalakinek, akit ez az egész valóban érdekel.

Ám ekkor megpillantott egy nőt. Nem unalmában állt a hátsó sorban; felállt egy zsámolyra, hogy jobban lásson. Sötét szoknyát és fehér ingblúzt viselt. Ám a kabátja határozottan férfias szabású volt – erőteljes vonalakkal, a kézelőn katonai díszítést idéző zsinórokkal és vállpánttal. Fején keménykalap díszelgett. Nyaka köré – mintegy kendőként – a Cambridge-kékként ismert világos zöldeskék árnyalatú, hosszúkás szövetdarabot kötött. Ő nemcsak színlelte, hogy érdekli a verseny; valóban érdekelte. Előrehajolt, minden mozdulata lelkes kíváncsiságról árulkodott, amely a buzgó diákokat jellemzi, mintha a puszta akaratával képes lenne előrébb lendíteni a csónakokat.

Edward elhatározta, hogy hátrahúzódik, de amikor elindult a sűrű tömegben, kiderült, hogy képtelenség visszavonulni. A sokaság a nő felé sodorta, mintha valami hold lenne, amely ellenállhatatlanul vonzódik a bolygója felé. Ahogy közelebb ért, megállapította, hogy a kalap alól kócos, vörösesbarna hajtincsek bukkannak elő.

A lány olyan erősen összpontosított az eseményekre, hogy észre sem vette, amikor Edward megállt úgy fél méterre tőle. Lábujjhegyre állt, kezét ökölbe szorította, és le sem vette a szemét a versenyről.

Edward a szeme sarkából látta a folyót. Az evezősök már közeledtek a cél felé. A nő előrehajolt, ökölbe szorított kezét ujjongva a magasba emelte, majd meglepetten felszisszent.

Edward a folyó felé fordult. Alig látta, mi történt. A túlsó part irányából valami fekete tárgy szelte át a levegőt; a lelkes kiáltások egyszerre dühödtté váltak. És ekkor ez a dolog – bármi is volt – becsapódott a cambridge-i csónakba, pontosan Stephen helyére. Szétloccsant, és mindent narancssárga folyadékkal terített be.

Igaza volt. Valóban vihar közeledett. Edward előrelépett, az állkapcsa megfeszült, dühödt kiáltások kísérték. De nem tehetett semmit – ott, a folyóparton semmiképpen.

Ekkor eszébe jutott, miért utálja Angliát. Csaknem egy évtizede nem érzett ilyen tehetetlenséget, azóta, amióta az apja megparancsolta Stephennek és Patricknek, hogy vetkőzzenek félmeztelenre, majd Edward szeme láttára megkorbácsolta őket. Ezért jött vissza. Ennyi év után végre lehetőséget kapott, hogy kezdjen valamit a dühvel, amelyet mélyen magába temetett.

A csónak elég közel ért ahhoz, hogy Edward lássa, ahogy Stephen kihagy egy húzást, és megtörli az arcát. Valami narancssárga festékkel megtöltött, törékeny labdával dobták meg.

– Micsoda aljasság! – kiáltotta a kendős nő. – Ne hagyd magad, Stephen! Mutasd meg nekik!

Edward a nő felé fordult. Ismerte Stephent? A helyzet egyre rejtélyesebbé vált. Itt volt ez a hölgy, cambridge-i színekben pompázott, és Stephent buzdította, mintha minden joga meglenne ehhez. Edwardnak fogalma sem volt, hogy ki lehet. Lehet, hogy Stephen menyasszonya? De Edward nem hallott eljegyzésről. Annyit biztosan tudott, hogy családtag nem lehetett.

Edward ilyen távolságból nem látta Stephen arcát, de nem is volt rá szükség. A válla is elszántságot tükrözött, amelyet Edward jól ismert.

Stephen bátyja volt Edward legjobb barátja. Stephen öt évvel volt fiatalabb nála – jó esetben állandó társaság, rossz esetben idegesítő pióca. Pontosan olyan elszántsággal követte az időseket, ahogy most viselkedett: eltökélte, hogy nem közösíthetik ki. Minél jobban igyekeztek megszabadulni tőle, annál levakarhatatlanabb lett. Úgy tűnt, a makacssága semmit sem változott az évek során, mert ebben a pillanatban elkezdett még erősebben húzni. A cambridge-i hajó egy negyed hajóhosszal megelőzte az oxfordi csónakot, majd a tömeg harsogó kiáltozása közepette elhúzott a bíró csónakja mellett.

– Most megnézhetik magukat azok a bunkók! – motyogta mellette a nő. Mutató- és hüvelykujját a szájába vette, és fülsértő, éles füttyentést hallatott.

Nem volt benne semmi illedelmes. Ezek szerint a hölgyek nagyon is megváltoztak, amióta Edward elhagyta Angliát. Magukra találtak.

A lány kihúzta a szájából az ujját, és ebben a pillanatban észrevette Edwardot. Felvonta a szemöldökét, és kihívóan rászegezte a tekintetét.

Ám Edwardnak esze ágában sem volt kritikával élni. Odafordult a lányhoz.

– Hadd találjam ki! Csak nem a bátyja? – Azzal Stephen felé intett. Edward pontosan tudta, hogy nem rokonok, de cseppet sem akarta felfedni a Stephenhöz fűződő kapcsolatát. – Ez igazán aljas húzás volt!

A lánynak kitágult az orrlyuka.

– Ez még semmi ahhoz képest, hogy… Ne is törődjön vele!

Ezek szerint Patricknek igaza volt. Stephen bajban volt, és Edward talán segíthetett rajta.

– És nem – folytatta a lány. – Nem a bátyám.

Edward nem látott gyűrűt a lány ujján.

– De biztosan itt van valahol a bátyja – vetette fel Edward. – Valakinek nyilván köszönhető ez a cambridge-i elköteleződés. – Azzal a kék kendőre mutatott.

A lány szája finoman felfelé görbült, mintha Edward valami rendkívül vicces dolgot mondott volna, és félne, hogy megbántja, ha kitör belőle a nevetés.

– A bátyám valóban Cambridge-be járt – tette hozzá a hölgy. – De ez már évtizedekkel ezelőtt történt. Miatta nem szurkolnék.

– Ezek szerint akkor kezdett el rajongani a sportért, amikor a bátyja… – Edward elhallgatott. Soha nem tudta megbecsülni, ki hány éves lehet, de abban biztos volt, hogy évtizedekkel ezelőtt ez a fiatal hölgy még kislány volt.

A lány erre valóban hahotázni kezdett.

Edward újra megpróbálta.

– Ismeri az egyik evezőst, akit összefestékeztek. Elvégre a nevét kiáltotta…

– Ó, igen. Stephen Shaughnessy. Mi, cambridge-i kirekesztettek fogjunk össze!

– Kirekesztettek? – Edward értetlenül ráncolta a homlokát, és rájött, hogy nem is ez a szó volt a legmeglepőbb. – Mi?

– Látta, mit tettek. – A lány egyik kezét a csípőjére tette, finoman hozzáért a kabát fehér brokátjához. – Ha meghallja azt a nevet, hogy Stephen Shaughnessy, kettőt találhat, hogy miért nem örvend közimádatnak. Ami pedig engem illet, nyugodtan felhagyhat a finom kérdezősködéssel. A szó szoros értelmében nem vagyok cambridge-i kirekesztett – már nem. Néhány éve diplomáztam a Girton Női Főiskolán.

Edward nem tudta volna megmondani az idejét, hogy mikor lepődött meg utoljára. Természetesen tudott róla, hogy a Girton létezik, és bizonyára vannak olyan nők, akik ott tanulnak. De nem voltak sokan; a számuk olyan elenyésző volt, hogy szinte nem is számított. Edward tanácstalanul pislogni kezdett, és újra végigmérte a hölgyet – a férfias kabátját és a nyakába kötött kendőt. A nők valóban megváltoztak, amióta elhagyta Angliát.

– Ön egy szüfrazsett – állapította meg végül.

A lány kifújta a levegőt, és Edward úgy érezte, menten felborul a széllökéstől. A kalapja alól kilógó hajtincsekkel finoman játszadozott a szellő. Rezesbarna haja csillogott a napfényben. A zakótól férfias hatást kellett volna keltenie. Ám a szabása kiemelte a nőies idomokat, felhívta a figyelmet minden apró különbségre, amely egy férfi és egy női test között szembetűnhet. De ami igazán veszélyesnek látszott, az a mosolya volt, amely azt súgta: képes lenne harcba szállni az egész világgal, és kétszer is legyőzné, még reggeli előtt.

A lány mutatóujját jelentőségteljesen Edwardra szegezte.

– Nem jól ejtette ki a szót – jegyezte meg.

– Parancsol? – Edward megpróbált visszaemlékezni, hogy mit mondott. – Szüfrazsett? Miért, hogyan kell kiejteni?

– A szüfrazsettet úgy kell kiejteni, hogy felkiáltójel legyen a végén. Így: „Figyelem, figyelem! Szüfrazsett!”

A Hold is könnyebben faképnél hagyta volna a Földet, mint Edward ezt a lányt. Össze kellett szednie minden akaraterejét, hogy el ne mosolyodjon. Higgadtan ránézett.

– Én nem ejtek ki semmit felkiáltójellel.

– Nem? – vonta meg a vállát a lány. – Akkor itt az ideje elkezdeni. Mondja utánam: „Háromszoros hurrá a női választójogért!”

Edward érezte, hogy bármennyire igyekszik, a jókedve lassan elpárolog. Összeszorította a száját, és lehalkította a hangját.

– Nem – válaszolta a lánynak. – Az éljenzés minden kétséget kizáróan meghaladja a képességeimet.

– Ó, ez igazán szomorú! – A hangja együttérző volt, de a szemében huncut fény csillogott. – Már értem. Maga amolyan fakanálpárti.

Edward még nem hallotta ezt a szót, de a jelentése egészen nyilvánvaló volt. A lány ugyanolyannak tartotta, mint bármelyik angol férfit. Ostobaság lett volna tiltakoznia. Ostobaság lett volna törődni azzal, hogy mit gondol róla ez az ismeretlen nő.

Azért válaszolt.

– Nem. Csak realista vagyok. Gondolom, az én fajtámmal még nem hozta össze a sors.

– Ó, dehogynem! – forgatta a szemét a lány. – Én már mindent hallottam. Lássuk csak! Úgy gondolja, hogy a nők, fittyet hányva minden józan ellenérvre, a legjóképűbb képviselőjelöltekre szavaznának. Eddig terjed az ön realizmusa?

A lány vádló pillantása összefonódott Edward ingerült tekintetével.

– Talán bolondnak nézek ki? Semmiféle okát nem látom annak, hogy a nők miért ne szavazhatnának; elvégre – nagy általánosságban – ön sem ostobább, mint egy átlagos férfi. Ha a világ igazságos lenne, a szüfrazsettek elérnék minden politikai célkitűzésüket. De a világ nem igazságos. Ön egész életében harcolni fog egy olyan ügyért, amely tíz évvel a megvalósulása után megbukik a különböző politikai csatározások során. Ezért nem török ki háromszoros hurrában. Nem lenne semmi értelme, puszta levegőpazarlás.

A lány egy hosszú pillanatig fürkészte Edwardot. Alaposan szemügyre vette, mintha most venné észre először, és eddig csak egy férfikülsőbe bújt… fakanálpártit látott volna benne.

– Szent egek! – állapította meg végül, és belenyúlt a szoknyája zsebébe. – Igaza van. Még nem találkoztam olyannal, mint ön.

A lány ismét tetőtől talpig végigmérte. Edwardnak furcsamód megdobbant a szíve.

Ekkor a lány rámosolygott.

– Nos, Monsieur Realista! Hívjon bátran, ha szüksége lenne egy felkiáltójelre! Egy egész dobozzal tartok otthon.

Eltartott egy pillanatig, amíg Edward rájött, hogy a lány átnyújt neki egy névjegykártyát. Becsúsztatta a férfi kesztyűbe bújtatott jobb kezébe; és Edwardnak sikerült ügyesen elkapnia a ballal, mielőtt leesett volna a földre. A betűtípus egyszerű és szerény volt; nyomát sem látta apró mintáknak vagy cikornyás kézírásnak, amit egy nő névjegykártyájától várt. Ám ez üzleti névjegykártya volt; és Edward még egy nőtől sem kapott ilyet.

Frederica Marshall, bölcsész

Tulajdonos és főszerkesztő

Nők Szabad Lapja

Nők – nőknek – nőkről

Mire Edward felnézett, a lány köddé vált. Még látta, ahogy néhány méterrel messzebb, hóna alatt a zsámollyal, utat tör magának a tömegben.

Aztán elnyelte a kavargó sokaság, és Edward ott maradt egyedül, kezében a kártyát szorongatva.

MÁSODIK FEJEZET

Kent, aznap este

Edward régi otthona semmit sem változott.

A közeli erdőt szarvascsapás szelte át; a déli szárny körül vadnövényekkel benőtt, szélfútta mező terült el, amelyet gondosan megterveztek, hogy tökéletesen természetes hatást keltsen. A folyó mindössze néhány száz méterre hömpölygött a háztól, így hallani lehetett az elsuhanó víz megnyugtató moraját.

A ház egy hosszú út végén emelkedett, mintegy másfél kilométerre a város központjától. A domb tetején egy régi erőd maradványai derengtek, a szürke kövek ezüstösen csillogtak a holdfényben. Valamikor egy csata zajlott ezen a helyen, és Patrickkel folyton fegyverdarabok és rozsdás kardnyelek után kutattak. Mostanra mindössze néhány romos fal maradt meg odafent, a folyónál pedig elszórt kődarabok, amelyek valamikor egy kikötőhöz tartozhattak. Ezek a szomorú maradványok védték a homokos gázlót, amelyet rég híddal helyettesítettek másfél kilométerrel feljebb. Tíz év távollét után Edward éppen annyira illett a tájba, mint ezek az elhagyatott romok.

A ház ott állt előtte, mint a tökéletes nyugalom megtestesülése.

Ám ez a nyugalom hazugság volt. Az istálló melletti rét – ezen a helyen korbácsolta meg Edward apja Patricket és Stephent.

Az emlékképen a ház ablakait aranyszínű, képzeletbeli fény ragyogta be. Edward megrázta a fejét, elhessegette a hátborzongató gondolatokat, és elindult az üvegezett oldalsó ajtó felé.

A hold fénye bevilágított a könyvtárba. Edward az ablakon át látott egy íróasztalt, amelyen nagy halomban álltak a papírok. Ebben a helyiségben ő is megkapta a maga dorgálását. Büszkén felszegte a fejét, nem volt hajlandó megtörni, nem akart hazudni, akármilyen következményekkel kellett szembenéznie.

Most már bölcsebb volt. Tudta, hogy az erkölcs viszonylagos dolog. Most például éppen arra készült, hogy belopakodjon ebbe a házba. Ezt pedig akár „betörésnek” is hívhatnánk.

És erkölcsi értelemben valóban az is lenne: a ház jelenlegi lakói ugyanis nem örülnének a felbukkanásának.

Jogi értelemben azonban volt egy apró, mégis jelentős különbség: ez a ház, minden ingósággal együtt, valójában Edward tulajdonát képezte. Még egészen pontosan négy hónapig, amíg egyszer és mindenkorra halottnak nem nyilvánítják.

Nem várhatott.

Előhúzta a kabátujjába rejtett vékony acéldrótot, beillesztette a zárba, és várta a sokatmondó kattanást. Ismert egy fickót, aki bármilyen ajtót képes volt kinyitni néhány másodperc alatt. Vele szemben Edwardnak meglehetősen ritkán kellett betörnie valahová, ezért kissé kijött a gyakorlatból. Három, rémesen hosszú percig tartott, amíg sikerült rávennie az ajtót, hogy engedje be.

A cigarettafüst azonnal megcsapta az orrát – sötét, csípős és savas aroma volt, amely beivódott a függönyökbe és a falakba. Réginek tűnt, mintha a helyiségben hónapok óta nem dohányoztak volna. Edward talált egy gyufát, meggyújtotta, majd felcsavarta az íróasztalon álló olajlámpát, így az asztalt bevilágította a derengő fény. Az iratok hatalmas halmokban álltak. Ha Patricknek igaza volt, a bizonyítéknak ott kellett lennie.

És a bizonyíték volt az egyik ok, amiért Edward idejött.

Kiderült, hogy a dosszié, amit keres, a bal alsó fiókban lapul, egy rakás jelzáloglevél alatt. Edward kioldotta a zsineget, amellyel a papírokat összekötözték, és átlapozta a rövid jegyzeteket és a kínzó leveleket. Ám különösen egy sor újságkivágás ragadta meg a figyelmét.

Az első mindössze hat hónappal korábban jelent meg.

Kérdezd a Férfit!, olvasta. Stephen Shaughnessy hetente jelentkező tanácsadó rovatának első része.

Ezek szerint Patricknek igaza volt. Itt valaki felfigyelt Stephenre. A barátja említette, hogy Stephen ír egy újságnak, de Edward nem gondolta, hogy saját rovata van, amely ráadásul tanácsadással foglalkozik.

Őszintén szólva meglehetősen rémisztő kilátásnak tűnt, hogy valaki tanácsot kér attól a tizenkét éves fiútól, aki Edward emlékeiben élt, de nyilván Stephen is megérett az elmúlt esztendők során.

A cikk előtt rövid magyarázat szerepelt.

Szerkesztőségünk figyelmét felkeltette az a tény, hogy az újságunk, amelynek eltökélt szándéka, hogy „nők nőknek nőkről” írják, valószínűleg nem lesz nagy hatással a szélesebb olvasóközönségre, ha nem kérünk fel egy férfiút, hogy képviselje a gondolatainkat. Ennek érdekében szereztünk egy ValódiFérfit, hogy válaszoljon az olvasói kérdésekre. Kérjük, intézzék minden kérdésüket a Férfihoz, Nők Szabad Lapja, Cambridge, Cambridgeshire. – F. M.

Eltartott egy pillanatig, amíg Edward ellenőrizte az újság címlapját. Valóban a Nők Szabad Lapjáról volt szó. Ez a cím szerepelt a névjegykártyán, amelyet aznap reggel kapott. F. M. pedig csakis Frederica Marshall lehetett, a tűzrőlpattant kisasszony, akivel a Temze partján találkozott. Hirtelen értelmet nyert a lány viselkedése. Stephen munkaadója volt. Edwardnak semmi oka nem volt rá, hogy ez a tény örömmel töltse el; valószínűleg soha többé nem látja a lányt, és ha mégis, nem állt szándékában közelebbi kapcsolatba kerülni vele. Egy csók, rövid ölelkezés és gyors búcsúzkodás – a hozzá hasonló férfiak mindössze ennyiben reménykedhettek.

Mégis.

Megrázta a fejét, és tovább olvasott.

Kedves Férfi!, írta valaki. Azt hallottam, hogy a nők képesek észszerűen gondolkodni. Igaz ez? Mi a véleménye?

Lélegzet-visszafojtva várom férfias gondolatait:

Egy nő

Edward felemelte a fejét, és feltartotta a papírt, hogy a válasz az olajlámpa sápadt fénykörébe essen.

Kedves Nő!

Ha én nő lennék, valószínűleg különböző példákkal állnék elő, amelyek ékes bizonyítékai a nők észszerű gondolkodásának, de ez rettenetesen unalmas lenne. Átvergődnénk az ókori görög példákon, a kínai és afrikai matriarchális társadalmakon, míg végül eljutnánk a saját országunkig. Így végigvehetnénk a csillagász Aglaonikét, a vegyész Kleopátrát, mígnem megérkeznénk a nagyon is modern Kromoszóma grófnéig, miközben alig maradna időnk arra, hogy a férfiak nagyságát fejtegessük. És erre nem vagyok hajlandó.

Szerencsére férfi vagyok, ennélfogva a puszta kijelentésem is tökéletesen elegendő. A nők képesek gondolkodni. És ez igaz, mert egy férfi állítja.

Üdvözlettel:

Stephen Shaughnessy

Okleveles Férfi

Edward sikeresen elfojtotta a nevetését. Stephen semmit sem változott. Évek óta nem találkoztak, de Edward még mindig hallotta a hangját, amelyet képtelenség volt elhallgattatni, folyton vitatkozott, folyton nyerni akart, addig feszegette a húrokat, amíg az ember legszívesebben felrobbant volna, majd egy jól irányzott tréfával egy pillanat alatt elpárologtatta a beszélgetőpartnere dühét.

Jó volt tudni, hogy Edward apjának nem sikerült teljesen megtörnie a lelkét.

Ám még ennél is érdekesebb volt, hogy Marshall kisasszony miért éppen ezt a cikket adta nyomtatásba.

Edward a következő kivágáshoz lapozott, amelyen egy héttel későbbi dátum szerepelt.

Kedves Férfi!

Ez a rovat valami tréfa? Őszintén szólva nem tudom eldönteni.

Aláírás:

Egy másik férfi

Kedves másik férfi!

Miből gondolja, hogy a rovatom tréfa? Egy újságnak, amelyet nők írnak nőkről nőknek, szüksége van egy férfira, hogy felszólaljon az érdekükben. Ha viccnek számít, hogy egy férfi a nők érdekében beszél, akkor az egész országunk, a törvényeink és a szokásaink is tréfának bizonyulnak.

És biztos vagyok benne, ön nem olyan hazafiatlan lélek, hogy ilyesmit feltételezzen.

Százszázalékos komolysággal üdvözli:

Stephen Shaughnessy

Igazoltan Férfi

Edward megállapította, hogy igazán élvezetes olvasmány akadt a kezébe. Lapozott egyet. Ez remek szórakozás lesz, hogy elüsse az időt, amíg várakozik.

Kedves Férfi!

A könyvár ajtaja kinyílt. Edwardnak hevesen kalapálni kezdett a szíve – elvégre, ez volt a másik ok, amiért idejött –, de nem mozdult. Csak ült a székben, ami valamikor az apjáé volt, és várt.

– Mi folyik itt? – Az ajtóban álló férfinak csak a körvonalai látszottak, de a hangja fájdalmasan ismerős volt. – Hogy jutott be ide?

Edward nem szólt semmit. Csak felcsavarta a lámpát, mire a fény elárasztotta a helyiséget.

A férfi borúsan ráncolta a homlokát.

– Ki az ördög maga?

Egy röpke pillanatra Edward meglepődött. Több mint kilenc éve ment el, és legalább hét éve halottnak hitték. De mindig azt gondolta, hogy legalább a saját öccse felismerné. Voltak nézeteltéréseik, talán több, mint más testvéreknek. Az eltelt idő elszakított minden vékony szálat, amely még összekötötte őket, és most már teljesen külön utakon jártak. De egészen eddig a pillanatig Edward nem fogta fel, hogy ezek a különbségek ennyire láthatóvá válhattak.

Régen nagyon hasonlítottak egymásra. James Delacey a bátyja alacsonyabb és fiatalabb mása volt. James haja még mindig sötét és fényes volt, az arca pedig puha és lágy. Edward haját azonban ősz tincsek tarkították. A keze tele volt bőrkeményedésekkel; míg, a sejtése szerint, az egyetlen apró pont, ahol az öccse tenyere nem volt teljesen sima, a toll fogásából származó kis keményedés lehetett.

És mindehhez társult az a tény, hogy Edward az utóbbi éveket fizikai munkával töltötte, így a válla férfiasan kiszélesedett.

James komor, fekete ruhát viselt. Edward meglepve állapította meg, hogy gyászol. Különös. Edward évekkel ezelőtt elveszítette az apját. Ám James számára mindez csak kilenc hónappal azelőtt következett be.

– Utoljára a londoni rakparton láttalak – szólalt meg komoran Edward. – Azt mondtad, legjobb lesz, ha elmegyek, és te majd gondoskodsz Farkasról, amíg meggondolom magam, és hazatérhetek.

Megnyilatkozását csönd fogadta.

– Nos? – Edward színlelt nemtörődömséggel hátradőlt a székén. – Azóta csaknem tíz év telt el. Hogy van a lovam, James?

James megragadta az ajtófélfát, mintha meg kellene támaszkodnia.

– Ned? – Remegett a hangja. – Szent egek, Ned. Biztosan álmodom. Nem lehetsz itt.

Edward elhúzta a száját.

– Hányszor kell még elmondanom? Jobban szeretem, ha Edwardnak szólítanak. Az isten szerelmére, James, gyere be, és csukd be az ajtót!

Egy pillanatnyi habozás után James szót fogadott. Persze hogy nem akarta hívni a személyzetet. Most, amikor mindössze néhány hónap maradt hátra. Edward hat éve és nyolc hónapja írt utoljára a családjának. És hét év elteltével hivatalosan James örökölt mindent. Talán csillagokkal és szivárvánnyal jelölte meg a napot a naptárjában.

– Ned! – James előrebotorkált, és leroskadt egy székre. Zavartan csóválta a fejét. – Szent egek! De hiszen te halott vagy. Megtartottuk a temetési szertartást. – Felpillantott, tekintetében ki nem mondott érzések villantak. – Eladtuk a lovadat. Ne haragudj!

Mindazon dolgok mellett, amelyekért az öccsének bocsánatot kellett volna kérnie, egy nem használt mén eladása igazán nevetséges oknak tűnt.

James összevonta a szemöldökét.

– Még egy méregdrága emlékművet is emeltettünk. Ha szándékodban állt élve előkerülni, nem tudtál volna jobban időzíteni?

Edward nem tehetett róla: elmosolyodott. Igen, jól hallotta. Az öccse azért panaszkodott, mert túl sokat kellett költenie a halálára.

– Épp az imént látogattam el a síromhoz – közölte Edward. – Az emlékmű igazán bájos. Biztos vagyok benne, hogy minden pennyt megért.

– Mégis hol voltál? Miért nem adtál magadról életjelet? Ha tudnád, mennyit szenvedtem az elmúlt években. Folyton azt mondogattam magamnak, hogy miattam haltál meg.

Edward összeszorította a kezét. Hogy James mennyit szenvedett? Az öccse ott ült vele szemben, épen és egészségesen. A szenvedése nem járt együtt éhezéssel és ágyúgolyók elől bujkálással. Nem tartották fogva egy pincében, nem vettek el tőle mindent egyetlen, véget nem érő rémálom során. James simára borotvált és jóképű volt, Edward mása, aki nem járta meg a poklok poklát.

– Sajnálom – közölte szárazon Edward –, hogy ilyen kellemetlenségeket okoztam neked.

– Igen. – James borúsan ráncolta a homlokát. – És ezzel még nincs vége, nem igaz? Ez az egész rettenetesen kínos.

Edward, személy szerint, jóval kínosabbnak találta volna, ha halott. De az öccsét aligha tudta volna meggyőzni a nézőpontjáról.

– És mégis miért?

– Ebből óriási botrány kerekedik. – James az íróasztalra szegezte a tekintetét, és vett egy mély lélegzetet. – Ezek szerint akarod a címet. Ezért jöttél. – Keze ökölbe szorult az ölében, mintha harcolni készülne.

Áh, igen. Még egy dolog, ami Jamesnek megvolt, és Edwardnak nem: az illúzió, hogy a családjuk valamiféle tisztesség látszatát kelti. Edward – halványan – még emlékezett arra, hogy valamikor ő is ezt hitte.

– Ha Claridge vikomtja akarnék lenni – jegyezte meg Edward –, megjelentem volna aznap, amikor apánk meghalt. Nem, James. Tartsd csak meg a címet!

James értetlenül ráncolta a homlokát, mintha nem hitt volna a fülének. Kétség sem fért hozzá, hogy képtelen elfogadni egy olyan világot, ahol valaki egyszerűen lemond a vikomti címről.

– De ha már szóba került a város, végül hogyan sikerült életben maradnod?

Ez a kérdés sok mindent jelenthetett. Hogy boldogultál, miután apa magadra hagyott? El tudtál jutni a brit konzulátusra, mielőtt elkezdődött az ostrom?

Hogyan élte túl? Ahogy tudta.

Edward rámosolygott a testvérére.

– Szerencsével – válaszolta. – Már amikor mellém szegődött…

Jamesnek elkerekedett a szeme.

– Nagyon rossz volt?

– Nem – hazudta Edward. – De csak azért, mert válaszul megtanultam, hogy lehetek még rosszabb. Higgy nekem, James! Már nem illek az előkelő társaságokba. Tudom, milyennek kell lennie Claridge vikomtjának. Elég leckét kaptam arról, hogy mit jelent a családunk becsülete, fel tudom idézni. Én nem vagyok ilyen.

Elegen akarták már megváltoztatni, és az a fiú, aki azok közt a falak közt nőtt fel, talán örökre halott marad.

– Te viszont – folytatta Edward – képes vagy rá.

James tanácstalanul pislogott, de úgy tűnt, ezt egyértelműnek veszi. Azt hitte, Edward dicsérni akarja. Bólintott, és az arcán enyhe megkönnyebbülés látszott, amikor rádöbbent, hogy nem állt a feje tetejére az egész kis világa.

Jamesen olyan egyszerű volt kiigazodni. A megkönnyebbülés első jeleként ellazult a válla. Ezt mély lélegzetvétel követte, majd résnyire szűkült a szeme. Egyszerre gyanakodva méregetni kezdte a bátyját. Kétségtelenül azon tűnődött, vajon mi hozhatta vissza a halálból, ha nem a rang. James hamarosan rájön, hogy ez a beszélgetés valójában tárgyalás, és nem családegyesítés.

– Akkor nyilván szükséged van egy kisebb támogatásra. – James elcsigázottnak hangzott.

– Dehogy. – A zsarolás sohasem volt Edward kedvenc módszere. Túl sok lehetőséget kellett mérlegelni. Edward az ujjai alatt lapuló dossziéra gondolt. – Mindössze egyetlen dolgot akarok tőled.

James előrehajolt.

– És mi volna az?

Edward végigsimított az újságkivágásokon.

– Bármit tervezel Stephen Shaughnessy ellen, felhagysz vele.

James lassan kifújta a levegőt, majd megdörzsölte a homlokát.

– Értem.

– Add a szavadat, hogy nem bántod se közvetlen, se közvetett módon! Ez minden, amit kérek; ha megkapom, békében élheted tovább az életedet.

– Értem – ismételte James, ezúttal jóval élesebben. – Talán már elfelejtetted, hogy elsősorban miatta küldtek el? Így megy ez. Az elmúlt hét év során mindvégig életben voltál. Mind ez idő alatt egy rövid üzenetet sem küldtél a saját öcsédnek, egyetlen szót sem arról, hogy nem haltál meg. De ezek szerint Shaughnessyvel tartottad a kapcsolatod. Mégpedig elég rendszeresen ahhoz, hogy tudomást szerezz róla, a kisöccse túl forró vízbe csücsült ahhoz, hogy el tudja viselni. Ez segít tisztán látni a dolgokat.

– Hagytál meghalni – csattant fel akarata ellenére Edward. – Nincs jogod panaszkodni, mert teljesítem a kívánságodat.

James elsápadt.

– Ez nem igaz – hadarta. – Tudnod kell, hogy nem így történt. Amit a brit konzulnak mondtam… Igaz volt, bizonyos értelemben.

Bizonyos értelemben. Amikor elküldték a hadüzenetet, Edward írt az apjának. A segítségét kérte, hogy visszatérhessen Angliába. Igazi arculcsapás volt a számára, amikor az apja visszautasította. Azt írta, ha Edward nem hisz a család becsületében, akkor a segítségére se tartson igényt.

Ám végül James adta meg a kegyelemdöfést. Amikor Edward két lépéssel az előrenyomuló hadsereg előtt megérkezett a strasbourgi brit konzulátusra, a titkár csalónak bélyegezte. Kapott ugyanis egy levelet, amelyet James írt, saját kezűleg. Edwardot hazugnak és nyerészkedőnek nevezték, és egyszerűen kipenderítették.

És ezzel elveszett minden remény: Edward nem kapott sem anyagi segítséget, sem biztonságot jelentő igazolványt.

De ez már régi történet volt. A fivérek még alig léptek ki a serdülőkorból, amikor történt. Edward összeillesztette az ujjait.

– Amit a brit konzulnak mondtál – ismételte hűvösen –, igaz volt. Bizonyos értelemben. – Nem kérdezte. Nem volt rá szükség.

– Egyszerűen arról volt szó, hogy hihetetlenül engedetlen voltál, Ned…

– Jobban szeretem az Edwardot.

James nyelt egyet.

– Igen, Edward. Nem gondoltam, hogy… A te érdekedben tettem, és… – Úgy tűnt, James maga is rájött, hogy ez nem túl szerencsés érvelés. Megrázta a fejét, mintha ezzel az egyszerű mozdulattal eltörölhetné mindazt, ami a bátyjával történt. – De végül nem haltál meg, úgyhogy… – Hosszan kifújta a levegőt. – Minden jó, ha a vége jó, nem igaz?

Meglehetősen rossz lehetett Jamesnek, hogy a bátyja nem az a fajta, akit semmitmondó közhelyekkel meg lehet nyerni.

– Egyetértek – helyeselt Edward. – Minden jó, ha a vége jó. Ez már a múlté, és te meg én ennyi év után igazán egyetértésre juthatunk. Mindkettőnknek az áll érdekében, ha halott maradok.

Elhallgatott, várta, hogy az öccse megértse a burkolt fenyegetést. James kényelmetlenül fészkelődni kezdett a széken.

– Ezért még egyszer megkérdezem: felhagysz a Stephen Shaughnessy elleni ügyködéssel?

James hosszan, reszketve kifújta a levegőt.

– Ez nem ilyen egyszerű. Megvan a magam helye ebben a világban. Ha életem további részében én leszek Claridge vikomtja, ügyelnem kell a jó hírnevemre. – Összeszorította a száját. – Úgy van ez, mint a kutyákkal. Ha időről időre nem kólintod őket fejbe, elfelejtik, hogy ki a főnök.

– Továbbra is Stephen Shaughnessyről beszélünk? Mert ő egy fiú egy ostoba újságrovattal, és nem valami kutya.

– Igen – ismerte el James szárazon. – Önmagában teljesen jelentéktelen. De te arra kértél, hogy közvetve se bántsam, és ezt nem tehetem, hacsak békén nem hagyom Marshall kisasszonyt és az átkozott lapját.

Edwardnak elakadt a lélegzete, és a zsebében lapuló névjegykártyára gondolt. De nem hagyta, hogy az öccse észrevegye, érdeklődik a téma iránt. Inkább kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Ki az a Marshall kisasszony? Talán oda kellene rá figyelnem?

James összeszorította a száját.

– Elsőrendű példája annak a féregnek, amely manapság Anglia testét rágja. Megírja azokat a káros cikkeket, feltüzeli a nőket, és arra kényszeríti a parlamentet, hogy jelentéktelen kérdésekre pazarolja az idejét. Tudod, mennyi idő ment el arra a nyomozásra, amit az állami kényszerkórházakkal kapcsolatban kierőszakolt? – Edward öccse undorodva felmordult. – Évtizedekkel ezelőtt, ha egy csinos lány kellemes társalgópartner volt, megfelelő mértékű tájékozottsággal és a függetlenség iránti vággyal, könnyedén elboldogulhatott Londonban egy befolyásos férfi szeretőjeként. De nézz csak rá most! – James hangjának keserű éle volt. – Senkihez sem tartoznak, mindenbe beleütik az orrukat, a feleségeket a férjük ellen, a szolgálókat a gazdáik ellen hangolják. A legtöbb ilyen nő… – Megvonta a vállát. – Aránylag ártalmatlan. Hadd fecsegjenek; legalább elütik valamivel az idejüket. De Marshall? Ő igazi bajkeverő.

Érdekes volt megtapasztalni, hogy Edward ilyen jól ismeri az öccsét, miközben nem tud róla semmit. Már James túlságosan heves kirohanásából pontosan tudta, hogy mi a helyzet.

– Mikor kérted meg, hogy legyen a szeretőd?

Az öccse arca paprikavörös lett.

– Igazán nagylelkű ajánlat volt! A legjobb, amit az ő fajtája kaphat. Egyszerűen kikosarazott, tekintet nélkül az érzéseimre. Bárhogy is volt, ez már a múlté, és semmi jelentősége. Akkor se venném magam mellé, ha térden állva könyörögne.

Különös volt, hogy a két testvérben ilyen sok a közös vonás. Vagy meglehet, hogy ez volt az egyetlen. Marshall kisasszonyon ugyanis Edwardnak is megakadt a szeme.

– Megértem – mondta szelíden Edward. – A kisasszony valódi fenyegetésnek hangzik.

James nem tudhatta, hogy a bátyja ezt bóknak szánja.

Így megkönnyebbülten bólintott.

– Ez a dolog Marshall kisasszonnyal kapcsolatban… Nos, hónapok óta tervezgetjük. Még apa kezdte. Ez volt az egyik nagy terve, látnod kellett volna, hogy az a nőszemély miket írogatott össze róla. Nem hagyhatom annyiban. – James gondterhelten ráncolta a homlokát. – Ha azt szeretnéd, hogy hagyjam békén Stephent, meg kell győznöd, hogy határolódjon el Marshall kisasszonytól.

– Megfontolom. – Edward úgy tett, mintha elgondolkodna. – Ez talán elfogadható kompromisszum.

Ám ebben az esetben szemtől szemben kellett volna beszélnie Stephennel. Fel kellett volna fednie az igazságot arról, hogy életben van, és ez túl veszélyes lett volna. Minél többen tudnak róla, annál nagyobb a valószínűsége, hogy valakinek eljár a szája. Egy dolog az öccsére hagyni a vikomtságot, aki gondoskodik az uradalomról. De egészen más dolog magára hagyni a birtokot. Még Edward sem volt olyan megátalkodott csirkefogó, hogy ezt elfogadja. Ha kiderül az igazság, nem marad más választása: el kell foglalnia James helyét az uradalom élén. Élete hátralévő részét ebben az undorító, bűzlő szobában töltheti, miközben az apja címétől fuldoklik.

Ráadásul, Stephent ismerve, egy egyszerű szembesítéssel nem érne el semmit; az a fiú, aki Edward emlékeiben élt, soha nem hagyott volna cserben egy barátot – vagy egy munkáltatót –, pusztán azért, mert megfenyegették.

És ami még ennél is fontosabb… Megkérni Stephent, hogy futamodjon meg, igazán nem egyezett Edward elveivel.

Edward könnyedén megfenyegethette az öccsét. De hogy segítse elérni a célját? Azok után, amit vele tett? Nem. Ez ellen Edward minden porcikája tiltakozott.

Alig ismerte Marshall kisasszonyt. Első pillantásra naivnak és optimistának látta. Nem az a fajta szövetséges volt, akit Edward örömmel maga mellé állított; általában jóval cinikusabb társat választott.

De – és ez nem volt teljesen jelentéktelen szempont – kedvelte a lányt. És Jamesről ugyanezt nem mondhatta el.

– Néhány apróbb intézkedés már folyamatban van – magyarázta az öccse –, de ezek nem járnak súlyos következményekkel, és megpróbálok gondoskodni róla, hogy Stephennek ne ártsanak a szükségesnél jobban. Így megfelel?

– Az ott portói? – intett Edward a szoba túlsó végébe.

Az öccse megfordult.

– Nem. Konyak.

– Az is jó lesz. Tölts egy pohárkával, és igyunk a megállapodásunkra!

Az öccse elégedetten mosolyogva átsétált a helyiségen. Semmi kétség nem fért hozzá, hogy azt hitte, elrendezte a dolgot.

Amíg James hátat fordított, Edward összegöngyölte a vastag dosszié tartalmát, amelyre az öccse érkezése előtt bukkant rá – újságkivágásokat, leveleket, hasonlókat –, és elrejtette a kabátja alá. Azt tervezte, hogy elolvassa az egészet, és reggelre visszacsempészi a helyére. James soha nem tudja meg.

Ha volt választási lehetősége, Edward inkább nem akarta elárulni az öccsét. Még azok után sem, amit tett. Ám az élet nehéz döntések sorozata. Egyszerűen elsétálhat Angliából, és otthagyhatja a legjobb barátja öccsét a családja mocskos terveinek kiszolgáltatva. Vagy közelebbről meg kell ismerkednie Marshall kisasszonnyal, hogy kibogozza a szálakat.

Lelki szemei előtt egy pillanatra megjelent a lány – azzal a túlságosan lelkes mosollyal az arcán. Hívjon bátran, ha szüksége lenne egy felkiáltójelre!

Csak semmi felkiáltójel.

Nem volt szüksége írásjelekre ahhoz, hogy bosszút álljon. A hazugságot és a hamisítást sokkal hatásosabb eszköznek találta.

A pokolba! Végül még szívességet tesz Marshall kisasszonynak. A részleteket nem kell tudnia – és talán, ha szerencséje lesz, mégis megkaphatja azt a bizonyos ölelést.

HARMADIK FEJEZET

Cambridge, néhány nappal később

– Egy alkalom, az véletlen egybeesés. Kettő már gyanús. De három? – Frederica Marshall ádázul kopogtatott a tollával az előtte heverő újság lapjain. – Három alkalom már magyarázatot követel. Nos, drágáim?

Két nő ült mellette, mindketten az újságokat tanulmányozták. A szobában meleg volt – túlságosan is –, de mindannyian hozzászoktak már. A jobbján Lady Amanda Ellisford, Free egyik legjobb barátnője foglalt helyet, tekintete ide-oda siklott a két cikk között. A másik oldalon Free unokatestvére, Alice Halifax asszony ült. Alice ajka némán mozgott; neki tovább tartott, amíg elolvasta a szöveget, ami cseppet sem volt meglepő, mivel mindössze három évvel azelőtt tanult meg olvasni. Amikor befejezte, az arca elsötétült.

– Olyan, mintha két ruhát látnék, ami ugyanabból a szabásmintából készült – mondta Alice. – Más anyag, más varrónő, de akkor is csak egy másolat.

A Free által írt cikk főcíme így hangzott: „Miért választhassanak a nők?” A mellette fekvő címben azonban ez állt: „Miért ne választhassanak a nők?”

Ugyanannyi bekezdésből állt. Az egyes bekezdésekben ugyanazok a pontok kerültek megvitatásra – Free felvetette, a London Starban megjelent írás pedig egyesével megcáfolta őket. Ám a Starban megjelent változat kilenc órával korábban került ki a nyomdából, mint Free lapját nyomtatták volna.

– Valaki úgyis felfigyel rá – jegyezte meg csöndesen Amanda. Idegesen beharapta az ajkát, aztán felsóhajtott. – És nem lesz egyedül. És ha egyszer észreveszik, beszélni kezdenek róla.

Nem csoda, hogy Amanda ideges volt. Az elmúlt hónap során ez volt a harmadik alkalom, hogy valami hasonló történt. Az elsőt Free véletlennek tulajdonította. A második alkalommal gyanakodni kezdett. De ez? Megerősítette a gyanúját.

– Pontosan tudom, mit fognak mondani – tette hozzá Alice. – A nők nem tudnak mást, csak a férfiakat utánozni. Nem csinálunk semmit, csak ellopjuk a férfiak szavait, és azt dugjuk az orruk alá. Ezerszer hallottam már.

Ám ezúttal mindez a nyilvánosság előtt történne, mégpedig alátámasztva valamivel, ami bizonyítéknak tűnhet. Free-t újra elárasztják a dühödt, vádló levelek. Kétség sem fért hozzá, hogy egyik-másik meglehetősen goromba hangvételű lesz. Free megrázta a fejét, hogy elhessegesse a nyugtalanító gondolatot. A goromba levelek elkerülhetetlenek. Bármit tehetett, mindig megtalálták; ez volt az ára annak, hogy elérjék a céljukat. Nem volt értelme aggódni miattuk.

– Rá kell jönnünk, hogyan történhetett. Három különböző lap visszhangozza a szavaimat a cikkeim nyomtatott ellenképeként, mielőtt az újságunk nyomdába kerülne. – Free megrázta a fejét. – Ha ez nem véletlen egybeesés, akkor szándékos támadás. És ha szándékos támadás, valaki hozzáfér az írásaimhoz.

– Lehet, hogy valaki átkutatta a szemetesünket – vetette fel Amanda. – Megtalálta a vázlataidat, ennyi az egész.

Ez valóban lehetséges volt.

– Lehet, hogy a szerkesztőség egyik tagja – említette meg Alice.

– Bárki lehet, akinek bejárása van az épületbe – jegyezte meg Amanda, és lesütötte a szemét. – Vagy bárki, aki megszerezte az egyik kefelenyomatot. Egyikünk sem tesz óvintézkedéseket, hogy rejtegesse a munkáját.

Ez valóban így volt. Free felsóhajtott, a tenyerébe temette az arcát, és megdörzsölte a lüktető halántékát. Miért kénytelen gyanakodni? Nem akarta figyelni a nőket, akikkel együtt dolgozott, semmi kedve sem volt a barátságos üzletet, amelyet olyan fáradságos munkával sikerült beindítania, gyanakvó és bizalmatlan hellyé alacsonyítani. Kemény munka volt olyan helyet teremteni, ahol a nők biztonságban érezhetik magukat, és megbízhatnak egymásban. Ez a sötét gyanakvás tönkretenne mindent, amit elértek.

Kétség sem fért hozzá, hogy valakinek éppen ez volt a célja.

– Szigorúbb szabályokra van szükségünk – javasolta Amanda. – A vázlatokat el kell zárnunk, Free. És a véleményezésre szánt cikkeket nem szabad olyan széles körben elolvastatni.

– Készítsünk egy listát, amelyben kijelöljük a felelősöket! – mondta Alice. – És kitaláljuk, hogyan határozhatjuk meg, hogy ki hibázott. Ha ezt tudjuk, eldönthetjük, hogyan tovább.

A hátuk mögött kinyílt az ajtó, és a szobában felkavarodott a levegő. Free lefogta a papírjait, nehogy lerepüljenek az asztalról. A beáramló levegő friss és édes volt; aznap reggel készültek el a lenyomatok, és a gőzmotor felforrósította a helyiséget, így örömmel fogadták a lágy szellőt.

Free azonnal felismerte az ajtóban álló férfit. A minap találkozott vele a versenyen. Magas volt és őszes hajú, sötét tekintete körbepásztázta a helyiséget, mielőtt megállapodott volna a lányon. Nehéz volt megbecsülni a korát; a hajából ítélve úgy negyven körül járhatott. De nem úgy beszélt, mint egy középkorú férfiú. Megnyerő hetykesége jobban illett egy fiatalemberhez.

Érdeklődve körülnézett a szobában, tekintete körbejárt a helyiség első felében lévő asztaltól, ahol Free és szerkesztőtársai álltak, az oldalt fekvő teknőkön át, ahol a papírt szokták benedvesíteni, a tintatartályokig és a rotációs nyomdagép sötét fémhengeréig. Egyik szemöldöke egyre feljebb emelkedett.

Free kihúzta magát, előresietett, és kinyújtotta a kezét. Nem tenyérrel lefelé, mint valami táncba induló hölgy, hanem, ahogy egy úr tenné hasonló körülmények között. Vajon az ismeretlen férfi megpróbálja ripityára törni a csontjait, hogy az erejét fitogtassa? Vagy úgy fogja meg a kezét, mintha táncba vinné? Free remek próbának tartotta a helyzetet.

Ez a férfi egy pillanatig sem habozott. Megragadta Free kezét, és határozottan megszorította.

– Mr. Edward Clark – mutatkozott be.

Free igyekezett úgy tenni, mintha nem lenne meglepődve; az Edward Clark tipikus angol név volt, de a férfi tökéletesen folyékony beszédéből finom francia akcentus érződött. Free arra gondolt, bizonyára Franciaországban született, de elég sokáig élt Angliában ahhoz, hogy az anyanyelve csak egészen halványan köszönjön vissza. Talán tévedett.

– Frederica Marshall kisasszony – válaszolta Free, bár tisztában volt vele, ha az úr megtalálta a munkahelyét, bizonyára tudja a nevét. – Miben segíthetek?

A férfi tekintete a Free háta mögötti asztal felé kalandozott. Éppen az újság belső lapjait nézték át, a nyomólemezek az asztalon hevertek a kefelenyomattal, amit bárki elolvashatott.

Amandának igaza volt. Egyáltalán nem rejtegették az új számokat. Bárki besétálhatott és elolvashatta. De Clark úr ügyet sem vetett az újságra. A szája finoman megremegett.

– Ezek szerint a szó szoros értelmében mondta – jegyezte meg az asztal mellett álló kartondobozra mutatva. – Tényleg van egy doboz felkiáltójele.

Most, hogy többet beszélt, Free arra jutott, hogy mégis angol lehet. Talán egy angol férfiú, aki régóta Franciaországban él?

Free elmosolyodott.

– Kettőspontokkal, pontosvesszőkkel és vesszőkkel együtt. Nekem megvan minden írásjel, amiről csak egy lány álmodhat. De kezdjük a kérdőjellel. Bizonyára nem azért keresett fel, hogy a mozgatható betűimmel szemezzen. Miben állhatok a szolgálatára?

A férfi ránézett. Free-nek olyan érzése volt, mintha pontosan tudná, mit csinál – hogy amikor a tekintete pajkosan megcsillan, a lánynak azonnal összeugrik a gyomra.

Free élvezte az érzést. Nem volt semmi baj az olyan férfiakkal, akik szívesen flörtöltek, és Clark úrra igazán jólesett ránézni. Amíg megérti, hogy ennél több nem történhet köztük, remekül meglesznek.

Ám a férfi csak annyit mondott:

– Van egy üzleti ajánlatom.

Free összeszorította a száját.

– Elöljáróban megjegyezném, hogy ez egy nőkről, nőknek szóló újság, amelyet nők készítenek. Kevéssé valószínű, hogy felkérném egy cikk megírására.

– Nem írok cikkeket – jelentette ki Clark úr. – Ha nagyon akarok, egészen tűrhető illusztrációkat készítek, de rémes munkavállaló lennék. Egészen más jellegű ajánlatról van szó. Beszélhetnénk valahol négyszemközt?

Free az oldalsó szoba felé intett.

– Van egy irodám.

A férfi követte. Az iroda valójában egy átalakított raktárszoba volt, ahol a központi helyiséghez csatlakozó falból leválasztottak és beüvegeztek egy részt, így Free nyugodtan folytathatott ehhez hasonló üzleti megbeszéléseket, miközben a munkatársai biztonságos távolból figyelhették. Clark úr felmérte a környezetet – az öreg, kopott íróasztalt, amely mögött Free helyet foglalt, a lány háta mögötti könyvespolcon sorakozó nyelvtani szövegeket és népességi adatokat. Free némi bosszúsággal megállapította, hogy egy új cikk vázlata – mégpedig olyan cikké, amely három nap múlva fog megjelenni – kint hever az asztalon. Rádobott egy halom üres lapot, és leült az asztalhoz.

De a férfi kinézett az ablakon.

– Ha jól gondolom, a világoskék ruhás hölgy Lady Amanda – közölte mintegy mellékesen. – És az elgyötört arcú társa bizonyára Halifax asszony.

– Be kellett volna mutatnom őket?

– Nem. Csak bizonyítani akartam. Az elmúlt néhány napban végeztem egy kis kutatást. Tudom, kicsoda ön. – Az utolsó szavakat mély hangon ejtette ki, miközben a tekintetét egyenesen Free-re szegezte. A lány megrezzent – mintha olyan horderejű bejelentést tett volna, amibe minden porcikája beleremeg.

Olyan sok idő telt el azóta, hogy valaki megdobogtatta a szívét. Olyan volt, mint a nyári napfény – amit alaposan ki kell élvezni, mert biztosan nem tart sokáig. Free nagyon remélte, hogy a férfi nem hozakodik elő valami rémes dologgal, hogy tönkretegye a hatást.

– Nem kell bizonyítania – bólintott Free. – Valóban tudja, hogy ki vagyok.

– És amikor beléptem, önök hárman minden kétséget kizáróan arról a tervről beszélgettek, amellyel valaki rossz hírét akarja kelteni. Ezek szerint felfedezték, hogy mit művelnek a vezércikkeivel. Szép munka, Marshall kisasszony! Ezzel jelentősen megkönnyítik a dolgomat.

Free összehúzta a szemét.

– Ezek szerint ön is észrevette. – Ha bárki az utcáról képes felismerni a kapcsolatot, mások is rájönnek. Csak idő kérdése, hogy valaki megírja. Ki kell találnia a haditervet, és nincs vesztegetni való ideje.

– Hogy észrevettem-e? – A férfi megrázta a fejét. – Nem, Marshall kisasszony. Értesítettek róla.

– Szóval máris nyilvános beszédtéma lett. – A pokolba! Free nem tehetett semmit. – Nos, köszönöm, hogy ezt tudatta velem. Mivel nem állunk semmiféle ismeretségben, nagyra értékelem a figyelmeztetését. És most, ha megbocsát… – Free felállt az asztaltól.

– Nem bocsátok meg – közölte a férfi. – Üljön le! A téma egyelőre nem közbeszéd tárgya. Az információm közvetlenül attól a férfitól származik, aki felelős a másolatokért.

Free megdermedt, félúton állás és ülés között.

– Közvetlenül tőle? – ismételte.

– Igen. Ismerem a tervét. Azt hiszi, az ő oldalán állok. És ez igazán szerencsés, mert ha nem így lenne, önt nem figyelmeztetné senki arról, hogy mi fog történni. És azzal nagyon rosszul járna.

Free visszahuppant a székre.

– Kinyithatnánk a kérdőjeles dobozát? – ajánlotta Clark úr. – Egyszerű a helyzet. Van egy férfi, aki kárt akar okozni önnek. De megbízik bennem, ezért felfedi előttem a terveit. És mivel nincs ínyemre, hogy kárt okozzon önnek, felajánlom a segítségemet.

Clark úrnak olyan kedves mosolya és kellemes modora volt. Igazán kár, hogy minden szava hazugság.

Free megrázta a fejét.

– A története nem túlságosan meggyőző. Nem ismer engem, ezért sajnos nem hiszem el, hogy törődik a sorsommal. A meséje erről a rejtélyes férfiről, aki kárt akar okozni nekem, nagyon is hihető. Fél Anglia kárt akar okozni nekem. Ám ön pusztán olyan információval szolgál, amit eddig is tudtam. Azt állítja, hogy ez a bizonyos illető megbízik önben, de épp az imént ajánlotta fel, hogy visszaél ezzel a bizalommal. Ez pedig arról árulkodik, hogy ön megbízhatatlan. Nem tudom, mire készül, Clark úr, de próbálkozzon máshol.

Free arra számított, hogy a látogatója kissé dühös lesz. A férfiak nem szeretik, ha hazugnak nevezik őket, különösen akkor, amikor éppen hazudnak.

Ám Clark úr egyszerűen elmosolyodott, és hátradőlt a széken.

– Jó. Ezek szerint ön mégsem olyan végtelenül naiv, amilyennek gondoltam. Ez megkönnyíti a dolgokat. Kezdjük az alapokkal! Igaza van. Nem ismerem önt, és fikarcnyit sem érdekel, hogy mi történik önnel. – Mindezt ragyogó mosollyal adta elő, ami annyira ellentmondott a szavainak, hogy Free-nek emlékeztetnie kellett magát az elhangzottakra. Elbűvölően, édesen, szinte csábítóan mondta, hogy egy fikarcnyit sem törődik a lánnyal.

– Valószínűleg ez az első igaz kijelentés, amely elhagyta a száját – állapította meg Free. – Ha én átlátok a csábos vonzerején, azt gyanítom, ez másnak is sikerül. Miért bízna valaki önben annyira, hogy elárulja a titkos terveit?

Clark úr előrehajolt.

– Éppen ez a lényeg, Marshall kisasszony! Kitűnő ajánlólevéllel érkeztem.

A lány kétkedve nézett rá. Clark úr kabátjára ráfért volna egy alapos vasalás, és az elmúlt napokban nyilvánvalóan nem vett a kezébe borotvát. A haja lenőtt. Ám mindezeken lehetett javítani egy szolgálólány és egy borotva segítségével, de a többi…

– Az imént ajánlotta fel, hogy becsapja a férfit, akivel együtt dolgozik. Vajon miféle ajánlólevele lehet?

– Nos, éppen ez benne a szép. Bármilyen ajánlólevéllel szolgálhatok. Megmutassam a kedvencemet?

– Feltétlenül. Bár kétlem, hogy megváltozna a véleményem.

Ám a férfi nem nyúlt a zsebébe, hogy elővegye a papírt, hanem áthajolt az asztal fölött, és leemelt egy üres lapot a halomból. Aztán, mielőtt Free tiltakozhatott volna, elvet-te a tollát és a tintatartóját.

– Lássuk csak! – Clark úr a távolba meredt, miközben a tollal finoman dobolt az ajkán. Aztán írni kezdett: „Mindenkinek, akit illet: Több éven át dolgozhattam együtt Edward Clarkkal. Őszinte, egyenes és intelligens férfiú. Minden téren hasznát veheti a szolgálatainak. – Megvonta a vállát. – Természetesen, általában ennél dagályosabban és konkrétabban fogalmazok. A személyre szabottság a jó hamisítvány titka. Ám ebben az esetben nem az ajánlólevél tárgya a fontos, hanem a formája. – Lendületesen aláírta a lapot, majd vidáman Free orra elé tolta.

– De láttam, ahogy megírta – mondta Free. – Miért hinném el… – És ekkor lenézett a papírra. Alaposan megnézte a betűket, majd az aláírást, amely fölött az imént olyan magabiztosan átsiklott. Kiszáradt a szája.

– Éppen ez a lényeg – jegyezte meg Clark úr. – Nem volna szabad hinnie nekem. De ha ránéz erre az ajánlólevélre, talán megérti, hogy mások miért bíznak meg bennem.

Ha a lány nem látta volna a saját szemével, hogy a levél az imént készült, azt hitte volna, hogy ő maga írta. Az ő kézírása volt, az ő neve. Az F betű hanyag görbülete, a megszokott hurkok a vezetéknevében… A férfi tökéletesen lemásolta.

– Két országban köröztek hamisításért – közölte a férfi vidáman. – Nagy szerencse, hogy az egyik már nem létezik. A másik pedig, ha esetleg gondolkodóba esett volna, nem része a Brit Nemzetközösségnek. Ennélfogva ön nem alkalmazna közismert szökevényt.

– Az lehet. – Free eltolta magától a papírt. – Talán valaki mást sikerül meggyőznie. De a kis bemutatója után még annyira sem bízom önben, mint előtte.

– Kiváló! – állapította meg Clark úr kedélyesen. – Nem is vagyok megbízható ember. Vagy féltucatszor hazudtam önnek a beszélgetésünk során, és kétség sem fér hozzá, hogy újra megteszem. Például, nem Edward Clarkként láttam meg a napvilágot – bár az elmúlt hat év során ezt a nevet használtam, ezért szinte a magaménak érzem. Mindenesetre, semmiképpen ne bízzon meg bennem, Marshall kisasszony! De dolgozzunk együtt! Közösek az érdekeink. Ön nem akarja, hogy tönkretegyék, és én sem akarom, hogy az ellensége tönkretegye.

– Miért? Elvégre egy fikarcnyit sem érdekli, hogy mi történik velem.

A férfi tovább mosolygott, de a mosolya leheletnyivel keserűbb lett.

– Igaza van. Ám kiderült, hogy az ön iránt érzett közönyt felülírja az iránta érzett ellenszenvem.

Vagy – erre ugyanakkora volt az esély – azt a feladatot kapta, hogy levegye Free-t a lábáról, és kipuhatolja a terveit.

– Köszönöm, nem. – Free lesimította a szoknyáját, majd a férfi szemébe nézett. – Megpróbálok magam boldogulni. Nincs szükségem egy gyakorlott hazudozó segítségére, aki bármelyik pillanatban elárulhat.

A férfi felsóhajtott.

– Minden sokkal egyszerűbb lenne, ha nem volna olyan okos. – A kijelentés panasznak hangzott, de Clark úr pajkosan rákacsintott a lányra. – Az ördögbe, Marshall kisasszony! Próbálok kicsit becsületes lenni. De rendben, ha így kell lennie… – Tekintetét a lányra szegezte. – Azért kell velem dolgoznia, mert valóban el fogom árulni.

Free felszisszent.

– Parancsol?

– Mégis milyen az ön társadalmi helyzete? Fiatal, hajadon, és a külseje is elfogadható. – Mindezt olyan szenvtelenül sorolta, mintha száraz tényekkel hozakodna elő.

És valóban így is tett. Free-nek emlékeztetnie kellett magát. Bármilyen csábítóan beszélt Clark, a lány nem jelentett neki többet száraz tényeknél.

– Két lehetséges tervet dolgoztam ki az ellenség megtörésére. Az egyik, hogy önnel dolgozom, és így mérek rá vereséget. A másik, hogy végérvényesen beszüntetem az ön tevékenységét, hogy ne lehessen része abban az élvezetben, hogy mindezt ő érhette el. Egy hamisított hitellevél, amelyet eladnak az ellenségének? A szeretőjéhez szóló szerelmes levél, amelyet véletlenül ott felejtenek valahol, hogy akárki megtalálhassa? – Megvonta a vállát. – Mindössze néhány órámba telik, hogy gyötrelmessé tegyem az életét, és talán néhány napba, hogy teljesen elviselhetetlenné.

Free szíve súlyos, erőteljes zakatolásba kezdett. Milyen furcsa dolog, ahogy az idegrendszer megelőzi az ember agyát: hogy egy férfi, aki előtte ül, és ilyen könnyed hangvételben beszél, képes olyan érzést kelteni benne, mintha egy farkashordával szembenéző mezei nyúl lenne. A férfi finoman rámosolygott. Úgy tűnt, mintha hallaná a lány szívének kalapálását, és ez a rémült dobogás zene lenne a füleinek.

De nem fog megfutamodni. Ez az ő üzlete, az ő élete, és nem fogja hagyni, hogy ez a férfi mindent tönkretegyen. Összeillesztette az ujjait, nehogy elárulja a keze remegését, és megpróbálta előadni a legmeggyőzőbb unalmas sóhaját.

– Szóval meg akar zsarolni.

Clark mosolya olyan volt, mint valami fegyver, amelyet gondosan kiválasztott a tekintélyes arzenáljából. Olyan férfi mosolya volt, aki tisztában van az elsöprő vonzerejével, és egy igazi szakértő gyakorlottságával alkalmazza. Előrehajolt.

– Marshall kisasszony! Azt hiszem, rosszul ejtette ki ezt a szót.

Free ránézett a férfira.

– Így kellene kiejtenie: „Figyelem, figyelem! Zsarolás!”

Free felvonta a szemöldökét.

– Milyen különös, Clark úr. Azt hittem, nem használ felkiáltójelet.

– Nem is – mosolygott rá a férfi. – De ön igen, és ez esetben nincs értelme takarékoskodni vele.

– Figyelem, figyelem! – Free ridegen a férfi szemébe nézett. – Bűncselekmény! Jelen pillanatban a bűncselekmény csak zsarolás, de ez nem lesz így sokáig.

– Nem? És hogyan kívánja ezt elérni?

– Szerencsével és egy jókora adag arzénnal… – Free is elmosolyodott. – És hamarosan így kiálthatunk: „Figyelem, figyelem! Gyilkosság!” Íme, a szó, amely méltó a felkiáltójelemre.

Free össze akarta zavarni a férfit. Ám Clark úr mosolya megremegett, és minden számító báját elmosta az őszinte nevetés. Hátradőlt a székében, és csóválta a fejét. Free-t valahogy még jobban elbátortalanította a tény, hogy a férfi szórakoztatónak találja. És igazán igazságtalan dolog volt, hogy a lelke mélyén azt akarta, hogy megint nevessen.

A lány felvonta a szemöldökét, és mézesmázos hangon azt mondta:

– Megkínálhatom egy teával, Clark úr? Szívesen készítek egy csészével a saját, különleges receptem szerint. Csak önnek.

A férfi legyintett.

– Tartsa csak meg! Tudja, Marshall kisasszony, eszem ágában sincs tönkretenni a jövőt, amelyet olyan gondosan felépített. Én játszom majd a gazember szerepét. De ha mindent egybevetünk, az ön gazembere leszek.

Free hátradőlt a széken.

– Folytassa, Clark úr! Mutassa meg a legsötétebb oldalát! Az alaptalan fenyegetőzéseket már megszoktam. Nincs szükségem a hazugságaira.

A férfi is hátradőlt a széken, arcán elégedetlenség tükröződött.

Persze hogy a lányt fürkészte. Free ingerülten felcsattant:

– Igen, rémes nőszemély vagyok. Nem vagyok hajlandó behódolni a fenyegetéseknek. Nagyon szépen köszönöm, de nincs szükségem gazemberre. És most, a viszontlátásra!

– Igen – helyeselt a férfi. – Valóban, az mindent elront. – Lehunyta a szemét, és ujjával finoman megnyomta a halántékát. – Reméltem, hogy nem kell ehhez folyamodnom, de…

Free rásandított. A férfi bevetett már hazugságot, hamisítást és zsarolást. Mi lesz a következő? Fizikai fenyegetés?