Alexander C. Karp
Nicholas W. Zamiska

Technológiai
köztársaság

A Szilícium-völgy útvesztése
és a Nyugat jövője

– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Alexander C. Karp – Nicholas W. Zamiska: The technological republic: hard power, soft belief, and the future of the West.
Crown Currency, Crown Publishing Group, Penguin Random House LLC, 2025.

Copyright © 2025 by Alexander C. Karp and Nicholas W. Zamiska

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026
Hungarian translation © Bakos Kata Dóra

Fordította © Bakos Kata Dóra

ISBN 978-963-565-733-9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Azoknak, akik megindítanák
mások szívét,
és megismernék a sajátjukat.

„De szív a szívvel társulni sosem fog,
Ha nem a szívedben fogan.”‍¹

Johann Wolfgang Goethe
(Márton László fordítása)

„A képesség, hogy ártani tudjunk, alkupozíció. Ezt kihasználni: diplomácia. Kíméletlen, mégis diplomácia.”‍²

Thomas Schelling

„A fundamentalisták berontanak oda,
ahol a liberálisok csak lábujjhegyen járnak.”‍³

Michael Sandel

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Első rész A szoftverek százada

1. fejezet • Tévúton

2. fejezet • Az intelligencia szikrája

3. fejezet • A győztesek tévedése

4. fejezet • Az atomkor vége

Második rész Az amerikai gondolkodásmód kiüresedése

5. fejezet • Hitehagyottak

6. fejezet • Technológiai agnosztikusok

7. fejezet • Szélnek eresztett léggömb

8. fejezet • „Hibás rendszerek”

9. fejezet • Eltévedtünk Játékvilágban

Harmadik rész Mérnöki gondolkodásmód

10. fejezet • Az Eck-raj

11. fejezet • Az improvizációs startup

12. fejezet • A tömegek rosszallása

13. fejezet • A lehető legjobb fegyvert

14. fejezet • Felhő vagy óramű

Negyedik rész A technológiai köztársaság újjáépítése

15. fejezet • Irány a sivatag

16. fejezet • Álszentségünk ára

17. fejezet • A következő ezer év

18. fejezet • Esztétikai nézőpont

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

Irodalomjegyzék

Ábrajegyzék

Jegyzetek

Bevezetés

Ez a könyv egy csaknem egy évtizede zajló beszélgetés eredménye, amelyet a szerzők folytattak technológiáról, nemzeti küldetésünkről és a vészterhes politikai és kulturális környezetről, amellyel mindannyian szembesülünk.

A Nyugat számára elérkezett az igazság pillanata. Miután a tudomány és a technológia fejlődési potenciálja terén elveszítettük érdeklődésünket és ambícióinkat, emiatt pedig számos szektorban – az orvostudománytól az űrutazáson keresztül a katonai szoftverekig – meggyengült a kormányzati újítási kedv, innovációs szakadék kezdett kialakulni. Az állam kivonult a nagy áttörést hozó kutatásokból, amelyek az atombomba vagy az internet feltalálásához vezettek. Az úttörő technológiák fejlesztésében átengedte a kezdeményezést a privát szektornak, ezzel pedig szokatlan módon szinte teljes bizalmát a piacba vetette. A Szilícium-völgy mindeközben befelé fordult: energiáját egy szűk fogyasztói szegmensnek készülő termékekre koncentrálta, nem pedig olyan projektekre, amelyek nemzetbiztonságunkat és prosperitásunkat mozdítanák elő.

Digitális korunkat az online hirdetések és az internetes vásárlás, valamint a közösségi média és a videómegosztó platformok dominálják. A Szilícium-völgy alapítóinak grandiózus hívószava egyszerűen annyi volt: építs! Kevesen kérdeztek rá, hogy mit és miért. Azt, hogy a technológiai ipar a fogyasztói kultúrára koncentrál – sokszor már megszállottan csak arra –, évekig magától értetődőnek vettük. Szinte meg sem kérdőjeleztük, ahogy a tőke és tehetség irányt váltott – szerintünk félresiklott – a triviális és a mulandó felé. Amit ma innovációnak tekintünk, és rengeteg tehetséget és forrást vonz, annak jó része az évtized végére feledésbe merül.

A piac nagy pusztításra képes, kreatív és egyéb szempontból egyaránt, és gyakran nem kínálja a megfelelő pillanatban azt, amire szükségünk van. A Szilícium-völgy óriásai, amelyek dominálják az amerikai gazdaságot, elkövették azt a stratégiai hibát, hogy kívül helyezték önmagukat az országon, amelyben felépültek. A cégek alapítói sok esetben haldokló birodalomként tekintettek az Egyesült Államokra, amelynek lassú hanyatlása nem állhatott saját felemelkedésük és az új kor aranylázának útjába. Sokan lényegében minden komoly kísérletet feladtak arra, hogy előmozdítsák a társadalom fejlődését, hogy segítsék az emberi civilizációt túljutni az előtte tornyosuló akadályokon. A Szilícium-völgy korábbi etikai keretrendszere – a techno-utópikus nézet, amely szerint a technológia majd megoldja az emberiség valamennyi problémáját – átadta helyét egy szűk látókörű és felületes, haszonelvű megközelítésnek, amely az egyéneket pusztán egy rendszer irányítandó és korlátozandó atomjainak tekintette. A létfontosságú, ám zűrös kérdéseket – mit jelent a jó élet, mire kell egy társadalomnak kollektíven törekednie, mit tesz lehetővé egy közös, nemzeti identitás – félretették, egy letűnt kor anakronizmusának bélyegezve őket.

Ennél többre is képesek vagyunk, és muszáj is. Központi tételünk, amelyet a következő oldalakon kifejtünk, az, hogy a szoftveriparnak újra kell építenie kapcsolatát a kormányzattal, figyelmét és energiáját pedig olyan technológiák és mesterségesintelligencia-képességek fejlesztésére kell fordítania, amelyek megoldhatják az előttünk álló legsürgetőbb problémákat. A Szilícium-völgy mérnökelitjének egyértelmű kötelessége részt venni az ország védelmében és a nemzeti küldetés megfogalmazásában: mi ez az ország, melyek az értékeink, mi mellett állunk ki. Így őrizhetjük meg azt a tartós, ám törékeny geopolitikai előnyt, amelyre az Egyesült Államok, valamint európai és azon kívüli szövetségesei az ellenfeleikkel szemben szert tettek. Épp az egyéni jogok állami beavatkozással szembeni védelme – amely modern kori formáját „a Nyugat” területén érte el, és amelynek koncepcióját oly sokan félvállról vették – az, ami nélkül a Szilícium-völgy szédítő szárnyalása nem lett volna lehetséges.

A mesterséges intelligencia felemelkedése, amely fajunkat történelme során első ízben állítja komoly kihívások elé a kreatív felsőbbrendűség terén, csak aláhúzta, milyen sürgető felülvizsgálni a nemzeti identitás kérdéseit és célját, amelyekről sokan azt gondolták, nyugodtan félre lehet tenni. E fontos témákat évekig, akár évtizedekig elkerülhettük volna, ha a fejlett mesterséges intelligencia térnyerése – a nagy nyelvi modellektől az autonóm robotok közelgő tömeges elterjedéséig – nem fenyegetne a globális rend felborulásával. Eljött azonban az idő, amikor el kell döntenünk, kik vagyunk, és mivé akarunk válni társadalomként és civilizációként.

Mások inkább preferálnák vagy támogatnák a magán- és a közszféra területének és érdekeinek óvatosabb, átgondoltabb szétválasztását. Sokakat nyugtalanít az üzleti és a nemzeti célok ötvözése, a piaci fegyelem és a közjó érdekeinek összemosása. A tiszta elkülönítésnek azonban ára van. E sorok szerzői úgy vélik, érdemes elgondolkodni azon, miért vonakodik az üzleti élet számos vezetője, hogy érdemben, az alkalmi felbuzdulásokon túl is bekapcsolódjon korunk legfontosabb társadalmi és kulturális párbeszédeibe – többek között a technológiai szektor és az állam kapcsolatának kérdésében. A döntések, amelyeket kollektívan meg kell hoznunk, túl fontosak ahhoz, hogy senki ne kérdőjelezze meg, vagy ne vizsgálja meg őket alaposan. Ébren töltött életünk szinte minden aspektusát átszövi és alakítja a technológia, és azok, akik részt vesznek a fejlesztésében, felelősséggel tartoznak véleményük nyilvánosságra hozataláért és védelméért.

Ha szélesebb perspektívában nézzük, abban reménykedünk, hogy könyvünk vitát indít arról, milyen szerepet játszhat és kell játszania a Szilícium-völgynek a nemzeti projekt előmozdításában és megújításában az Egyesült Államokban és külföldön egyaránt. Vitát indít továbbá arról, milyen vízión osztozunk a közösséggel, amelyhez tartozunk – a liberalizmus és annak értékei melletti határozott és megkérdőjelezhetetlen elkötelezettségünkön túl, amely magában foglalja az egyén jogainak és a jogegyenlőségnek az érvényesülését is.

Tisztában vagyunk vele, hogy egy efféle politikai tanulmány szokatlan projekt a magánszektor képviselői számára. De a tét nagy, és növekszik. A technológiai ipar vonakodik foglalkozni ezen alapvető kérdésekkel, így nem lehet pozitív víziónk arról, milyen lesz vagy milyennek kellene lennie országunknak vagy bármely más országnak a gyorsuló technológiai változások és növekvő technológiai kockázatok korában. Hiszünk abban, hogy a Szilícium-völgynek szárnyakat adó mérnöki kultúra – így a megszállott eredményorientáltság és a színpadias pózolás iránti érdektelenség –, még ha összetett és tökéletlen is, végül létfontosságúnak bizonyul nemzetbiztonságunk és jóllétünk megteremtésében.

Sok vezető vonakodik vitába bocsátkozni, hangot adni valódi meggyőződésének – ötletének, értékrendjének vagy politikai projektjének –, tartva attól, hogy napjaink közéletében ezért büntetés jár. Választott vagy egyéb vezetőink jelentős része azt tanítja, és nekik is azt tanítják, hogy a meggyőződés ördögtől való, a meggyőződés teljes hiánya pedig – kivéve talán az önmagukba vetett hitet – a legbiztosabb út a sikerhez. Az eredmény egy olyan kultúra, amelyben azok, akik a legsúlyosabb döntéseket hozzák – számtalan közügyben, köztük a kormányzat, az ipar és a tudomány ügyeiben –, gyakran abban sem biztosak, mi a saját meggyőződésük, vagy, ha még egyet hátralépünk, hogy van-e egyáltalán szilárd, hiteles meggyőződésük.

Reméljük, ez a könyv már puszta létével is azt sugallja: lehetséges egy színesebb, értelmesebb és árnyaltabb diskurzus azokról a meggyőződésekről, amelyekben társadalomként osztozunk, és minden egyéb hiedelemről is – sőt, a párbeszéd lényegében elengedhetetlen. A magánszektorban dolgozóknak nem szabad teljesen átengedniük a területet a tudósoknak vagy másoknak, csak mert úgy érzik, nincs meg hozzá a kellő tekintélyük vagy szakértelmük. A Palantir maga is kísérlet – bár tökéletlen, fejlesztés alatt álló, még befejezetlen – egy kollektív vállalkozás felépítésére, amelynek kreatív eredményei ötvözik az elméletet és a cselekvést. A cselekvés a vállalat szoftvereinek alkalmazása és a cég által végzett munka a világban. A könyv pedig kísérletet tesz az elmélet megfogalmazására.

2024. november

Ack és NWZ

Első rész

A szoftverek
százada

Első fejezet

Tévúton

A Szilícium-völgy utat tévesztett.

Az amerikai szoftveripar felemelkedését a 20. század első felében olyasmi tette lehetővé, ami ma radikálisnak és kockázatosnak tűnik: a feltörekvő techvállalatok és az amerikai kormányzat közötti partnerség. A Szilícium-völgy első innovációit nem triviális fogyasztási cikkekre koncentráló műszaki elmék fejlesztették ki, hanem olyan tudósok és mérnökök, akik a kor legfejlettebb technológiáit ipari méretű és nemzeti jelentőségű problémák megoldásának szolgálatába akarták állítani. Nem azért kívántak áttörést elérni, hogy pillanatnyi, gyorsan múló igényeket elégítsenek ki. Sokkal nagyobb projektet akartak sikerre vinni, amely egy nemzet kollektív céljait és ambícióit közvetítette. Mára már nagyrészt feledésbe merült, hogy a Szilícium-völgy kezdetben a nemzetállamtól és lényegében az amerikai hadseregtől függött – ezt kényelmetlen és disszonáns tényként inkább kiradírozták a régió történelméből.‍¹ Olyan részlet ez, amely nincs összhangban a Völgy önmagáról alkotott elképzelésével, amely szerint minden sikerét csak innovációs képességeinek köszönheti.

Az 1940-es években a szövetségi kormány beszállt egy sor kutatási projekt támogatásába, amelyek eredményeként új gyógyszerkészítmények, interkontinentális rakéták, műholdak születtek, valamint megjelent a mesterséges intelligencia több előfutára is.‍² A Szilícium-völgy egykor az amerikai hadiipari gyártás és a nemzetbiztonság középpontjában állt.‍³ A Fairchild Camera and Instrument Corporation – amelynek félvezetőrészlege a kaliforniai Mountain View-ban működött, és lehetővé tette az első primitív személyi számítógépek előállítását – az 1950-es évek végétől kémműholdakban használatos felderítőeszközöket gyártott a CIA számára.‍⁴ A második világháború után egy ideig az amerikai haditengerészet valamennyi ballisztikus rakétáját a kaliforniai Santa Clara megyében szerelték össze.‍⁵ A Lockheed Missile & Space, a Westinghouse, a Ford Aerospace, a United Technologies és a hozzájuk hasonló cégek állományában az 1980-as, de még az 1990-es években is több ezer szilícium-völgyi alkalmazott dolgozott a fegyvergyártás területén.‍⁶

A 20. század közepére jellemző, a tudomány és az állam között fennálló szövetség a második világháború után jött létre. 1944 novemberében a szovjet csapatok kelet felől közeledtek Németországhoz.‍⁷ Adolf Hitler felkészült arra, hogy elhagyja főhadiszállását, a keleti fronton, a mai Lengyelország északi részén található Farkasodút (Wolfsschanze). Ezzel egy időben Franklin Roosevelt elnök Washingtonban már az amerikai győzelmen elmélkedett, amely véget vet az egész világot átformáló konfliktusnak. Levelet írt Vannevar Bushnak, egy lelkész fiának, aki a U. S. Office of Scientific Research and Development (az Egyesült Államok Tudományos Kutatási és Fejlesztési Hivatala) vezetője lett. Bush 1890-ben született a massachusettsi Everettben, Bostontól északra. Apja és nagyapja Provincetownban nőtt fel, Cape Cod túlsó végén.‍⁸ A levélben Roosevelt leírta azt az „egyedülálló kísérletet”, amelyet az Egyesült Államok a háború alatt folytatott a tudomány katonai hasznosítása céljából.‍⁹ Roosevelt előre látta a következő korszakot és a kormányzat és a magánszektor partnerségét. Azt írta: „nincs okunk arra, hogy a kísérletből levont tanulságokat” – azaz egy feltörekvő tudományos intézményrendszer forrásainak felhasználását a világ eddigi legnagyobb és leghevesebb háborújának megvívására – „ne hasznosítsuk békeidőben is”.

Roosevelt ambíciója egyértelmű volt. Látni akarta, ahogy az állam gépezete – annak hatalma, presztízse, valamint az újonnan győzedelmes ország és feltörekvő hegemón pénzügyi erőforrásai – arra ösztönzik a tudományos közösséget, hogy az előmozdítsa többek között a közegészségügyet és a nemzeti jóllét ügyét. A kihívás abban állt, hogyan érjék el, hogy a mérnökök és kutatók, akik figyelmüket a hadiiparra koncentrálták – köztük különösen a fizikusok, akiket Bush szerint „erőszakkal letérítettek eredeti pályájukról” –, a viszonylagos béke korszakában ismét képesek legyenek tudásukat a polgári fejlődés szolgálatába állítani.‍¹⁰

Az állam és a tudományos kutatás háború előtti és utáni összefonódása hosszabb múltra, az innováció és a politika régi kapcsolatára épül. Az amerikai köztársaság első vezetői közül sokan mérnökök voltak: Thomas Jeffersontól, aki napórákat tervezett és írógépeket tanulmányozott, Benjamin Franklinig, aki a villámhárítótól a szemüvegekig mindenfélével kísérletezett és mindenfélét épített.‍¹¹ Franklin nemcsak mellékesen foglalkozott a tudománnyal. Mérnök volt, a század egyik legtermékenyebbje, aki történetesen politikus lett.

Dudley Herschbach kémikus, a Harvard professzora megjegyezte, hogy az alapító atyák kutatásai az elektromosság területén „olyan tudományos forradalom előfutárai voltak, amely összemérhető Newton kutatásaival az előző században vagy Watsonéval és Crickével a huszadikban”.‍¹² Jefferson 1791-ben egy kentuckyi szövetségi bírónak szóló levelében azt írta: a természettudomány „a szenvedélye”, a politika „a kötelessége”.‍¹³ Egyes területek annyira újnak számítottak, hogy még a nem szakemberek is reménykedhettek abban, hogy érdemben képesek hozzájárulni fejlődésükhöz. James Madison felboncolt egy amerikai menyétet, és csaknem negyven mérést végzett el rajta, hogy összehasonlítsa a faj európai változataival.‍¹⁴ Kutatásai Georges-Louis Leclerc 18. századi francia természettudós elméletének vizsgálatára irányultak, aki azt állította, hogy az észak-amerikai állatok tengerentúli társaik kisebb és gyengébb változataivá degenerálódtak.

A modern korban az amerikai politikát jogászok serege uralja, az első generációs vezetők közül azonban sokan, még ha nem voltak is tudósok, nagy jártasságot mutattak fel a mérnöki tudományok és a technológia terén.‍[1]‍¹⁵ John Adams, az Egyesült Államok második elnöke egy történész beszámolója szerint fontosnak tartotta, hogy eltérítse a korai köztársaságot „a nem jövedelmező tudománytól, amely hiábavaló kíváncsiságot óhajt csak kielégíteni”, és gyakorlatiasabb irányba terelje, például „a mezőgazdaság fejlesztését célzó tudományalkalmazás felé”.‍¹⁶

A 18–19. század innovátorai gyakran voltak polihisztorok, érdeklődésük erősen eltért a kor várakozásától, amely szerint az elmélyülés, és nem a széles látókör járul hozzá egy terület fejlődéséhez. Maga a „tudós” kifejezés csak 1834-ben született, hogy leírhassák vele Mary Somerville skót csillagászt és matematikust.‍¹⁷ Korábban a fizika és a humán tudományok közötti átjárás olyan magától értetődő és természetes volt, hogy külön szóra nem is volt szükség hozzá. Sokakat alig érdekelt a tudományágak – például a nyelvészet és a kémia vagy a zoológia és a fizika – látszólag egymással semmilyen kapcsolatban nem álló területei közötti határ. A tudomány közbülső vagy szélső határai még terjeszkedésük erősen kezdeti szakaszában voltak. 1481-ben a Vatikáni Apostoli Könyvtár, Európa legnagyobb könyvtára körülbelül 3500 könyvet és dokumentumot őrzött.‍¹⁸ Az emberiség kollektív tudása korlátozott volt, ez pedig lehetővé tette és ösztönözte is az interdiszciplináris megközelítést, amely azonban manapság bizonyosan akadálya lenne a tudományos karriernek. A kölcsönös inspiráció, csakúgy, mint a tudományágak közötti merev határoktól való elrugaszkodás kulcsfontosságú volt a kísérletezési hajlandósághoz, valamint ahhoz, hogy a politikai vezetők magabiztosan nyilvánítsanak véleményt kormányzati ügyekkel kapcsolatos mérnöki és műszaki kérdésekben.

Az 1930-as években J. Robert Oppenheimernek és több tucat kollégájának a felemelkedése csak megerősítette a tudósok és mérnökök központi szerepét az amerikai életben és a demokratikus kísérlet védelmében. Joseph Licklider pszichológus és informatikus, akinek a Massachusettsi Műszaki Egyetemen (MIT) végzett munkája megalapozta a mesterséges intelligencia korai formáinak felemelkedését, 1962-ben felvételt nyert abba a szervezetbe, amelyből később a U. S. Defense Advanced Research Projects Agency (Fejlett Védelmi Kutatási Projektek Ügynöksége, DARPA) lett.‍¹⁹ E szervezet innovációja volt többek között a modern internet és a globális helymeghatározó rendszer előfutára is. Licklider kutatásait – amelyek alapján 1960 márciusában megjelent, mára klasszikussá vált „Man-Computer Symbiosis” (Ember–számítógép szimbiózis) című tanulmánya készült, amelyben felvázolta a számítógépes és az emberi intelligencia közötti kölcsönhatás vízióját – az amerikai légierő támogatta.‍²⁰ Erős bizalomra épülő, szoros kapcsolat alakult ki a politikai vezetők és az őket iránymutatással és tanácsokkal segítő tudósok között. 1957 októberében a Szovjetunió fellőtte a Szputnyik műholdat. Nem sokkal ezután a Fehér Házba kérették Hans Bethét, a német származású elméleti fizikust, Dwight Eisenhower elnök tanácsadóját.‍²¹ Egy órán belül meg is állapodtak abban, hogyan éleszthető újra az amerikai űrprogram. „Gondoskodjon róla, hogy végrehajtsák” – mondta Eisenhower az egyik emberének. Akkoriban a változások és intézkedések gyors ütemben történtek: a rá következő évben megalapították a NASA‑t.

A második világháború végére a tudomány és a közélet – azaz a műszaki innováció és az állami ügyek – összefonódása lényegében teljes volt és természetessé vált. Sok mérnök és fejlesztő a névtelenség homályába burkolódzva végezte munkáját. Mások azonban oly módon váltak hírességgé, ami ma már szinte elképzelhetetlen. 1942-ben, amikor a háború a Csendes-óceánra is átterjedt, a Collier’s magazin egy cikkében úgy mutatta be Vannevar Busht – aki később segített a Manhattan-terv kidolgozásában, de akkor még kevéssé ismert mérnök és kormányzati tisztviselő volt – a lap csaknem hárommillió olvasójának, mint „az ember, aki megnyerheti a háborút”.‍²²

Az érdeklődés azok iránt, akik a fizikai világ legfontosabb rejtélyeit próbálták megoldani, évtizedek óta egyre nőtt az Atlanti-óceán mindkét partján. 1903-ban Marie Curie levelet írt a bátyjának, nem sokkal azután, hogy felfedezte a rádiumot és elnyerte két Nobel-díja közül az elsőt. A levélben megemlítette, hogy szinte üldözik az újságírók a megkereséseikkel.‍²³ „Az ember legszívesebben a föld alá bújna előlük, csak hogy egy kis békére leljen” – írta. Hasonlóképpen, Albert Einstein sem csak a 20. század egyik legragyogóbb elméje volt, de korának egyik legismertebb híressége is: népszerű szereplő, akinek képe és áttörést jelentő felfedezései, amelyek alapjaiban cáfolták a tér és az idő természetéről alkotott intuitív tudásunkat, rendszeresen kerültek az újságok címoldalára.‍²⁴ És gyakran maga a tudomány állt a tudósítások középpontjában.

Ez Amerika évszázada volt, és a korszak új mítoszainak kulcsfigurái a mérnökök voltak.‍²⁵ A tudományt és a mérnöki munkát a közélet szolgálatába állították, a nemzeti projekt természetes kiterjesztésének tekintették, ez pedig nemcsak az amerikai érdekek védelmét jelentette, de a társadalom, sőt a civilizáció előrelépését is.‍²⁶ Bár a tudományos közösség jelentős kormányzati finanszírozásra és támogatásra szorult, a modern állam ugyanolyan mértékben függött a fejlődéstől, amelyet a tudományba és a mérnöki munkába tett befektetései eredményeztek. A 20. században az Egyesült Államok technikai fölénye – vagyis azon képessége, hogy megbízhatóan garantálja a közjót szolgáló gazdasági és tudományos fejlődést az orvosi áttörésektől a katonai képességekig – elengedhetetlen volt hitelességéhez.

Jürgen Habermas leírta, hogy ha a vezetők nem teljesítik a nyilvánosságnak tett implicit vagy explicit ígéreteiket, az a kormány legitimitásának válságát okozhatja.‍²⁷ Ha az új technológiák, amelyek növelik a gazdagságot, nem mozdítják elő a szélesebb közösség érdekeit, abból gyakran születnek problémák.‍²⁸ Másként megfogalmazva: egy kultúra vagy civilizáció – lényegében az uralkodó osztály – dekadenciája csak akkor bocsátható meg, ha az adott kultúra képes a köz számára is gazdasági növekedést és biztonságot garantálni. Így a mérnökök és a tudósok közösségének hajlandósága arra, hogy a nemzet segítségére siessenek, nemcsak a magánszektor legitimitása, de a nyugati politikai intézményrendszer fennmaradása szempontjából is elengedhetetlen volt.‍²⁹

• • •

A mai modern Szilícium-völgy erősen eltávolodott az amerikai kormánnyal való együttműködés hagyományától.‍³⁰ Ehelyett a fogyasztói piacra összpontosít, beleértve az online hirdetési és közösségimédia-platformokat, amelyek ma már dominálják – egyben korlátozzák – a technológia potenciáljával kapcsolatos felfogásunkat. Az alapítók új generációja magasztos és ambiciózus célok retorikája mögé bújt – olyannyira, hogy jelmondatuk, a „változtassuk meg a világot”, a túlhasználattól kiüresedett –, gyakran azonban óriási összegeket teremtettek elő és tehetséges mérnökök egész seregét alkalmazták csupán azért, hogy fotómegosztó alkalmazásokat és csevegőfelületeket készítsenek a modern fogyasztók számára. A Szilícium-völgyön úrrá lett a kormányzati munkával és a nemzeti ambíciókkal szembeni szkepticizmus. A 20. század első felének grandiózus kollektivista kísérleteit elvetették, helyette az egyén vágyaira és igényeire szűkítették a fókuszt. A piac jutalmazta a technológia lehetőségeivel való felületes foglalkozást, és újabb és újabb startupok szolgálták ki a késő kapitalista kultúra szeszélyeit. Az ország legfontosabb kihívásait kezelni hivatott műszaki infrastruktúra kiépítése iránt azonban semmilyen érdeklődést nem mutattak. Elérkezett a közösségimédia-platformok és az ételkiszállító-alkalmazások kora. Az orvostudományi áttöréseknek, az oktatási reformoknak és a katonai fejlesztéseknek várniuk kellett.

A Szilícium-völgy évtizedeken át úgy tekintett az amerikai kormányra, mint az innováció gátjára, a konfliktusokat mágnesként vonzó elemre, a haladás akadályára – nem pedig mint logikus partnerre. Korunk techóriásai sokáig kerülték a kormányzatnak végzett munkát. A számos államra és szövetségi ügynökségre jellemző, erősen diszfunkcionális belső működés látszólag leküzdhetetlen akadályokat emelt a kívülállók, köztük az új gazdaság lázadó startupjai útjába. Idővel a technológiai iparág elvesztette a politika és a szélesebb körű közösségi projektek iránti érdeklődését. Az amerikai nemzeti projektet, ha egyáltalán annak lehet nevezni, szkepticizmussal, közömbösen fogadták. Ennek eredményeként a Szilícium-völgy legjobb elméi és az őket tanítványként követő mérnökök seregei a fogyasztók felé fordultak a megélhetésükért.

A könyvben megvizsgáljuk majd, hogy a modern techóriások, mint a Google, az Amazon és a Facebook, miért mozdultak el az állammal való együttműködéstől a fogyasztói piac felé. A váltás egyik alapvető oka, hogy az amerikai elit érdekei és politikai ösztönei a második világháború után egyre inkább eltértek a többi országéitól, továbbá szoftvermérnökök egész generációja mutatott teljes érzelmi távolságtartást az ország gazdasági problémáitól és a 20. század geopolitikai fenyegetéseitől. A legtehetségesebb programozói generáció soha nem élt át háborút vagy valós társadalmi felbolydulást. Miért akarná bárki kivívni a barátai ellenszenvét azzal, hogy az amerikai hadseregnek dolgozik, amikor vissza is vonulhat egy újabb alkalmazás fejlesztésének látszólagos biztonságába?

Ahogy a Szilícium-völgy részben önmaga, részben a fogyasztók felé fordult, az amerikai kormányzat és sok, vele szövetséges kormány is takarékra tette a részvételt és az innovációt. Ez számos területet érintett az űrkutatásoktól a katonai szoftvereken át az orvostudományig. Az állam kivonulása növekvő innovációs szakadékot hagyott maga után. A változásnak azonban mindkét oldalon sokan örültek: a magánszektorral szemben szkeptikusok azzal érveltek, hogy magánvállalatokra nem lehet rábízni a közszféra ügyeit, a Szilícium-völgy cégei pedig aggódtak a kormányzati kontroll és a találmányaik visszaélésszerű használata miatt. Az Egyesült Államok és szövetségesei számára Európában és világszerte az állam és a szoftveripar egyesülése – és nem az elszigetelődés vagy az eltávolodás – kell ahhoz, hogy századunkban is megtartsák az előző évszázadot jellemző dominanciájukat.

Könyvünkben azt állítjuk, a technológiai szektornak határozottan kötelessége támogatni azt az államot, amely a felemelkedését lehetővé tette. A szoftveriparnak muszáj ismét a közérdek szolgálatába lépnie, ha újra ki akarja vívni az ország bizalmát, és olyan világformáló jövőkép felé szeretne haladni, amely megmutatja, mire képes, és mire kell képesnek lennie a technológiának. Ahhoz, hogy a kormány továbbra is biztosíthassa a lakosság jóllétét és biztonságát, az államnak is hajlandóságot kell mutatnia a Szilícium-völgy sajátos szervezeti kultúrájának részbeni átvételére, amely oly sok vállalat számára tette lehetővé, hogy gazdaságunk egész ágazatait átformálja. Az amerikai technológiai ipar azért tudta átformálni az életünket, mert a látványos helyett a valódi eredmények mellett kötelezte el magát, lehetőséget adott a szervezet peremén elhelyezkedőknek, akik a legközelebb lehettek az adott problémához, valamint félretette a hiábavaló hitbeli vitákat, és haladásra törekedett, legyen az mégoly marginális és gyakran tökéletlen is. Ezek az értékek a kormányzatunkat is átalakíthatják.

Az amerikai kormány és a világ demokratikus rendszereinek legitimitása bizony megköveteli a gazdasági és műszaki teljesítmény növekedését, ami csak úgy érhető el, ha a technológiát és a szoftvereket hatékonyabban alkalmazzuk. A közvélemény sok kudarcot és bűnt megbocsát a politikai osztálynak. Azt azonban a választók nem fogják elnézni, ha a rendszer képtelen a technológia kiaknázására az életünkhöz szükséges áruk és szolgáltatások hatékony biztosítása érdekében.

• • •

Ez a könyv négy részből áll. Az első részben, amely A szoftverek százada címet kapta, azt állítjuk, hogy a rendkívül tehetséges mérnökök jelenlegi generációja már nem érez kötődést semmilyen nemzeti célhoz vagy nagyobb jelentéssel bíró projekthez. Ezek a programozók visszavonultak saját műszaki csodáik megalkotásába – és valóban csodákat alkottak.

A mesterséges intelligencia legújabb formái, az úgynevezett nagy nyelvi modellek, a történelem során először mutatnak abba az irányba, hogy létrejöhet a mesterséges általános intelligencia – azaz egy olyan számítógépes intellektus, amely absztrakt gondolkodás és problémamegoldás terén felveheti a versenyt az emberi elmével. Nem világos azonban, hogy a technológiai vállalatok, amelyek fejlesztik ezeket az új mesterségesintelligencia-formákat, vajon engedélyezik‑e a katonai célú felhasználásukat. Sokan vonakodnak együttműködni az amerikai kormánnyal, sőt, egyenesen ellenzik a közös munkát.

Úgy véljük, országunk számára az egyik legnagyobb kihívást az jelenti, hogy az Egyesült Államok Védelmi Minisztériumának át kell alakulnia a hagyományos, fegyveres háborúk megvívására és megnyerésére hivatott szervezetből olyanná, amely képes megtervezni, megépíteni vagy beszerezni a mesterségesintelligencia-alapú fegyverzetet – a pilóta nélküli drónrajokat és robotokat, amelyek uralják majd a jövő hadszíntereit. A 21. század a szoftvereké. Az Egyesült Államoknak és szövetségeseinek a sorsa attól függ, hogy védelmi és hírszerző szervezeteik képesek‑e fejlődni, méghozzá gyors ütemben. Csakhogy az a generáció, amelynek minden képessége megvan az ilyen jellegű fegyverrendszerek fejlesztésére, egyben a legkelletlenebb, legszkeptikusabb társaság is, ha kiemelkedő tehetségük katonai célokra való felhasználása kerül szóba. E mérnökök közül sokan még soha nem találkoztak senkivel, aki katonai szolgálatot teljesített volna. Olyan kulturális térben élnek, amelyben élvezhetik az amerikai biztonsági ernyő védelmét, ám annak költségeit nem kell viselniük.

A második rész – Az amerikai gondolkodásmód kiüresedése – arról szól, hogyan jutottunk el idáig – azaz az Egyesült Államokban és az egész Nyugaton tapasztalható kiterjedt kulturális visszavonulás eredetéről. A legfontosabb strukturális problémával kezdjük: azzal, hogy a jelenlegi generáció már nem hisz a nagy léptékű politikai projektekben, és nincs meggyőződve a helyességükről.

Az Egyesült Államok és a világ legtehetségesebb elméi többségükben inkább távol tartják magukat attól a gyakran zűrös és ellentmondásos munkától, amely kollektív jóllétünk és védelmünk érdekében oly fontos és nélkülözhetetlen lenne. A mérnökök nem hajlandók az amerikai hadseregnek dolgozni, de habozás nélkül szentelik az életüket annak, hogy tőkét gyűjtsenek egy új alkalmazás vagy a pillanatnyilag legnépszerűbb közösségimédia-platform létrehozásához. Úgy véljük, az amerikai nemzeti küldetéstől való elfordulás oka részben az 1960-as és 1970-es években tapasztalható, az amerikai vagy nyugati identitás koncepciója elleni szisztematikus támadásban, az annak lebontására irányuló kísérletekben keresendő. Egy egész kiváltságrendszer lebontása kezdődött el, nagyon is jogosan. A helyébe azonban nem sikerült semmi érdemlegeset állítani: semmiféle koherens kollektív identitást vagy közösségi értékrendet. Tátongó űr maradt a nyomában, a piac pedig rohant, hogy betöltse.‍³¹

Az amerikai projekt tehát kiüresedett, a kormányrúdnál pedig egy irányt vesztett, de magasan képzett elit állt. Ez a generáció tudta, mit ellenez – amit sem elfogadni nem tud, sem szemet hunyni felette –, de azt nem tudta, mi mellé álljon. A személyi számítógépet, a grafikus felhasználói felületet vagy az egeret megalkotó úttörők közül sokan bizonytalanok voltak, vajon támogatniuk kell‑e egy olyan ország céljait, amelyről azt gondolták, nem érdemli meg a lojalitásukat. Az eredmény az lett, hogy az 1990-es években teret nyerő internetet a piac sajátította ki magának, királlyá pedig a fogyasztót koronázták. Sokan azonban jogosan tették fel a kérdést: vajon a digitális forradalom, amelyet az 1990-es és 2000-es években az internet megjelenése tett lehetővé, valóban javított az életünkön, vagy csak megváltoztatta?

Ez volt tehát a történelmi háttér a Palantir megalapításakor, amikor a szeptember 11‑i támadások utáni években az amerikai védelmi és hírszerző szervezetek számára kezdett dolgozni. Könyvünk harmadik része a Mérnöki gondolkodásmód címet kapta, és azt a szervezeti kultúrát vázoljuk fel benne, amely a Palantirt és a Szilícium-völgyben alapított számos más technológiai óriást megkülönbözteti a többiektől. A Palantir épp attól működik, hogy egyértelműen elutasítja az amerikai vállalatoknál szokásos modellt. A harmadik rész fejezeteiben kitérünk arra, mit tanulhatunk a méhrajok vagy a seregélyek társadalmi szerveződéséből, és mi a jelentősége az improvizációs színháznak egy startup létrehozásában. Szót ejtünk továbbá Solomon Asch, Stanley Milgram és mások 1950-es és 1960-as években folytatott konformitási kísérleteiről, amelyek rávilágítottak arra, milyen erőtlen is az emberi elme, amikor hatalmi nyomással szembesül.

Szó lesz a Palantir korai éveiről is, amikor a vállalat megkezdte együttműködését az amerikai hadsereggel és az Afganisztánban szolgáló különleges erőkkel egy olyan szoftver fejlesztésében, amely képes volt előre jelezni az útszéli robbanószerkezetek lehetséges helyét. Ezek a mindenütt jelen lévő rögtönzött eszközök okozták az Irakban és Afganisztánban elesett katonák többségének halálát a két háború csaknem egy évtizede alatt.

A mérnöki gondolkodásmód, amely nekünk és másoknak is lehetővé tette ilyen szoftver kifejlesztését, több pilléren nyugszik. Először is azon, hogy megőrizzük a kreatív vitára alkalmas teret, ugyanakkor elutasítjuk az intellektuális sértettséget. Másodszor azon, hogy hajlandók vagyunk lerázni magunkról a konformitás és az utánzás nem szűnő kényszerét: a nyomást, hogy úgy csináljunk mindent, ahogy az a múltban volt. A harmadik pillér pedig az, hogy szkeptikusan állunk az ideológiákhoz, helyettük csak az eredményességet tekintjük igazi mércének.

Végül a negyedik, A technológiai köztársaság újjáépítése című részben azzal foglalkozunk, mi kell ahhoz, hogy újjáépíthessük a kollektív törekvések és közös célok kultúráját. A Szilícium-völgy ma sem szívesen vállalja a kockázatot, hogy bármilyen formában belépjen a közszféra területére – beleértve a helyi rendfenntartást, az egészségügyet, az oktatást és egészen a közelmúltig a nemzetbiztonságot is –, amely gyakran súlyosan átpolitizált és kívülállók számára könyörtelen. Így azonban az egész országban innovációs sivatagok keletkeztek: olyan szektorok, amelyek elutasították a technológiát, és gyakran hevesen ellenezték az új ötletek és résztvevők felbukkanását. A közszférának azonban muszáj alkalmaznia a Szilícium-völgy kultúrájának leghatékonyabb elemeit, hogy segítségükkel átalakítsa saját kultúráját. Ennek része az is, hogy a legfontosabb intézményeink vezetőinek érdekeltté kell válniuk azok sikerében vagy kudarcában.

Tágabb értelemben véve a technológiai köztársaság újjáalakításához elengedhetetlen a nemzeti kultúra és értékek – sőt a kollektív identitás és célok – megerősítése. Enélkül korunk tudományos és műszaki áttöréseinek eredményei egy zárt elit szűk körű érdekeinek szolgálatába állhatnak.

• • •

Az Egyesült Államok a megalapítása óta mindig is technológiai köztársaság volt: helyét a világban innovációs képessége jelölte ki, és az mozdította előre. Előnyünket azonban ma már nem vehetjük biztosra. A második világháborút egy olyan kultúra nyerte meg, amely egy közös cél köré szerveződött. A következőt is egy kultúra nyeri vagy akadályozza majd meg. A birodalmak hanyatlása és bukása hirtelen történhet, és a múltban láttuk, ahogy előzetes figyelmeztetés nélkül következett be. Le kell küzdenünk az amerikai projekt iránti szkepticizmusunkat, ha előre akarunk jutni. Akaratunknak megfelelően kell alakítanunk a legújabb, legfejlettebb mesterségesintelligencia-formákat, másként azt kockáztatjuk, hogy ellenfeleink teszik ezt meg, mialatt mi olykor végtelennek tűnő vitákat folytatunk saját megosztottságunk mértékéről és jellegéről. Központi érvünk az, hogy a fejlett mesterséges intelligencia új korszakában – amely a második világháború óta a legvonzóbb lehetőséget kínálja geopolitikai ellenfeleinknek globális helyünk és szerepünk megkérdőjelezésére – vissza kell térnünk a technológiai ipar és a kormány közötti szoros együttműködés hagyományához. Az innovációs törekvés és a nemzet céljainak ötvözése nemcsak jóllétünket mozdítja elő, de biztosítja demokratikus küldetésünk legitimitását is.

Jegyzetek

Végjegyzetek

1 Goethe, Johann Wolfgang von: Faust (Faust). Fordította: Márton László. Pozsony, Kalligram, 2016, 545.

2 Schelling, Thomas C.: Arms and Influence. New Haven, Conn., Yale University Press, 2020, 2.

3 Sandel, Michael J.: Liberalism and the Limits of Justice. 2. kiadás. Cambridge, U.K., Cambridge University Press, 1998, 217.

Ez a könyv három olyan cikkre épít, amelyek a New York Times, a Time és a Washington Post című lapokban jelentek meg. Karp, Alexander C.: „Our Oppenheimer Moment: The Creation of A.I. Weapons”, New York Times, 2023. július 25.; Karp, Alexander C. – Zamiska, Nicholas W.: „Silicon Valley Has a Harvard Problem”, Time, 2024. február 12.; Karp, Alexander C. – Zamiska, Nicholas W.: „New Weapons Will Eclipse Atomic Bombs”, Washington Post, 2024. június 25.

Első fejezet: Tévúton

1 Leslie, Stuart W.: „The Biggest ‘Angel’ of Them All: The Military and the Making of Silicon Valley,” in: Understanding Silicon Valley: The Anatomy of an Entrepreneurial Region. Szerkesztette: Martin Kenney. Stanford, Stanford University Press, 2000, 49. (A szerző megjegyzi azt is, hogy „[a] szabad szellemű vállalkozók és a látnoki kockázatitőke-befektetők szinte minden beszámolójából hiányzik a hadsereg szándékolt vagy nem szándékolt szerepe a Szilícium-völgy létrehozásában és fenntartásában.”)

2 Lásd például: Quinn, Roswell: „Rethinking Antibiotic Research and Development: World War II and the Penicillin Collaborative”, American Journal of Public Health 103, No. 3., 2013. március, 427–428. (a penicillin kifejlesztéséről); Kitchen, Lynn W. – Vaughn, David W. – Skillman, Donald R.: „Role of U.S. Military Research Programs in the Development of U.S. Food and Drug Administration–Approved Antimalarial Drugs”, Clinical Infectious Diseases 43, No. 1., 2006. július.

3 Lásd még: Herman, Arthur: Freedom’s Forge: How American Business Produced Victory in World War II. New York, Random House, 2013. (Az amerikai ipari termelés mozgósításáról, amely az ország második világháborús katonai céljait szolgálta); Isaacson, Walter: The Innovators: How a Group of Hackers, Geniuses, and Geeks Created the Digital Revolution. New York, Simon & Schuster, 2015, 181. (Megjegyzi, hogy „[a] mikrochipek elsődleges piaca a hadsereg volt”.)

4 Perry, Robert: A History of Satellite Reconnaissance, Vol. 1. U.S. National Reconnaissance Office, 1973, 43. Slomovic, Anna: Anteing Up: The Government’s Role in the Microelectronics Industry. Santa Monica, RAND Corporation, 1988. december 16., 27.

5 Heinrich, Thomas: „Cold War Armory: Military Contracting in Silicon Valley”, Enterprise & Society 3, No. 2., 2002. június, 247. (Megjegyzi, hogy „Santa Clara megye […] állította elő az Egyesült Államok haditengerészetének összes interkontinentális ballisztikus rakétáját, a felderítő műholdak és nyomkövető rendszerek nagy részét, valamint a csúcstechnológiájú fegyverek és fegyverrendszerek szerves részévé váló mikroelektronikai eszközök széles skáláját”.)

6 Heinrich, Thomas: „Cold War Armory,” 248.

7 Lásd: Junge, Traudl: Until the Final Hour: Hitler’s Last Secretary. Szerkesztette: Melissa Müller. New York, Arcade Publishing, 2004, 145–146.

8 Zachary, G. Pascal: Endless Frontier: Vannevar Bush, Engineer of the American Century. New York, Free Press, 1997, 12–13.

9 Roosevelt levele Bushnak, Washington, D.C., 1944. november 17. In: Vannevar Bush, Science: The Endless Frontier. Washington, D.C., U.S. Government Printing Office, 1945, vii.

10 Bush, Vannevar: „As We May Think”, Atlantic Monthly, 1945. július, 101.

11 Lásd például: Meacham, Jon: Thomas Jefferson: The Art of Power. New York, Random House, 2012, 314–315.

12 Isaacson, Walter: Benjamin Franklin: An American Life. New York, Simon & Schuster, 2003, 129.

13 Jefferson levele Harry Innesnek, Philadelphia, 1791. március 7. In: The Papers of Thomas Jefferson, Vol. 19. Princeton, N.J., Princeton University Press, 1974, 521.

14 Madison levele Jeffersonnak, 1786. június 19., The Writings of James Madison, Vol. 2. Szerkesztette: Gaillard Hunt. New York, G. P. Putnam’s Sons, 1901, 249–251. Dugatkin, Lee Alan: „Buffon, Jefferson, and the Theory of New World Degeneracy”, Evolution: Education and Outreach 12,2019.

15 Mallapaty, Smriti – Tollefson, Jeff – Wong, Carissa: „Do Scientists Make Good Presidents?”, Nature, 2024. június 6. Harris, Robin: Not for Turning: The Life of Margaret Thatcher. New York, Thomas Dunne Books, 2013, 24–25. (Megjegyzi, hogy Thatcher fiatal egyetemi hallgatóként, mielőtt a jog és a politika felé fordult, „karriert akart, a vegyészet pedig jövőbeni munkalehetőséget kínált az iparban”.); Eagleton Institute of Politics: Scientists in State Politics. New Brunswick, N.J., Rutgers University, 2023.

16 Handler, Edward: „‘Nature Itself Is All Arcanum’: The Scientific Outlook of John Adams”, Proceedings of the American Philosophical Society 120, No. 3., 1976. június, 223.

17 Brock, Claire: „The Public Worth of Mary Somerville”, British Journal for the History of Science 39, No. 2., 2006. június, 272. Oxford English Dictionary. 2. kiadás (1989), a „scientist” (tudós) szócikk alatt (idézve: [William Whewell], On the Connexion of the Physical Sciences, by Mary Sommerville, Quarterly Review, Vol. 51. London, John Murray, 1834, 59.).

18 Rigolot, François: „Curiosity, Contingency, and Cultural Diversity: Montaigne’s Readings at the Vatican Library”, Renaissance Quarterly 64, No. 3., 2011. ősz, 848.

19 Fano, Robert M.: „Joseph Carl Robnett Licklider,” in: Biographical Memoirs, Vol. 3. Washington, D.C., National Academies Press, 1998, 200.

20 Licklider, J. C. R.: „Man-Computer Symbiosis”, IRE Transactions on Human Factors in Electronics, No. 1., 1960. március, 4.

21 Rigden, John S.: Rabi: Scientist and Citizen. New York, Basic Books, 1987, 249. Soapes, Thomas: „Interview with Hans A. Bethe”, Dwight D. Eisenhower Library, Abilene, Kans., 1977. november 3.

22 Zachary, G. Pascal: Endless Frontier: Vannevar Bush, Engineer of the American Century. New York, Free Press, 1997, 149. Lásd: „The Press: In a Corner, on the 13th Floor”, Time, 1946. július 22. (utalva a Collier’s példányszámára abban az évben).

23 Curie, Eve: Madame Curie. Fordította: Vincent Sheean. Garden City, N.Y., Doubleday, Doran, 1937, 211.

24 Lásd például: Time, 1946. július 1. (Einstein szerepel az újság címlapján.)

25 Lásd: Mouat, Jeremy – Phimister, Ian: „The Engineering of Herbert Hoover”, Pacific Historical Review 77, No. 4., 2008. november, 582. (Ebben megjegyezte, hogy az 1920-as és 1930-as években az egész kultúra „hősként ünnepelte a mérnököket”, és „a mérnöki teljesítmények – legyenek azok hidak, felhőkarcolók vagy hétköznapi háztartási gépek – a mindennapi élet keretévé váltak, miközben a mérnököket a haladás és a jólét szimbólumainak tekintették”.)

26 Lásd: Clark, Kenneth: Civilisation. New York, Harper & Row, 1969, xvii.

27 Lásd: Habermas, Jürgen: Legitimation Crisis. Fordította: Thomas McCarthy. Cambridge, U.K., Polity Press, 1976, 46. (Ebben leírta a „legitimációs válságot”, ahol „a legitimációs rendszer nem képes fenntartani a tömeglojalitás szükséges szintjét, miközben végrehajtja a gazdasági rendszerből átvett kormányzati utasításokat”.)

28 Habermas kifejtette: „Még ha az államapparátusnak sikerülne is növelnie a munka termelékenységét, és ezt a termelékenységnövekedést úgy elosztania, hogy abból válságmentes gazdasági növekedés […] legyen, a növekedés akkor is olyan prioritások szerint valósulna meg, amelyek nem a lakosság általános érdekei, hanem magáncélok szerint alakulnának.” Habermas, Jürgen: Legitimation Crisis. Fordította: Thomas McCarthy. Cambridge, U.K., Polity Press, 1976, 73.

29 Lásd szintén: Plant, Raymond: „Jürgen Habermas and the Idea of Legitimation Crisis”, European Journal of Political Research 10, 1982, 343. (Ebben megjegyzi, hogy „a kapitalizmus fogyasztási várakozásokat hozott létre, amelyek növelték a kormányokra nehezedő nyomást az iránt, hogy a gazdaságot több áru termelésére késztessék.”)

30 Shaban, Hamza: „Google Parent Alphabet Reports Soaring Ad Revenue, Despite YouTube Backlash”, Washington Post, 2018. február 1. (Ebben megjegyzi, hogy „a Google-hirdetésekből származó bevétel […] az Alphabet teljes bevételének 84 százalékát teszi ki”.)

31 Sandel, Michael J.: Liberalism and the Limits of Justice. 2. kiadás. Cambridge, U.K., Cambridge University Press, 1998, 217.

Lábjegyzetek

Első fejezet: Tévúton

1 A modern korban a műszaki gondolkodásúak kiszorultak a választott tisztségviselők köréből. Vannak azonban figyelemre méltó kivételek is: Margaret Thatcher például vegyészként dolgozott egy műanyaggyártó cégnél, mielőtt brit miniszterelnök lett, Angela Merkel német kancellár pedig korábban kvantumkémiából doktorált Kelet-Németországban. A mai demokratikus rendszerek középpontjában azonban jellemzően nem tudósok állnak. Egy 2023-as felmérés szerint az Egyesült Államok törvényhozóinak csak 1,3 százaléka volt tudós vagy mérnök.

Felelős szerkesztő Kocsis Árpád
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Kalocsai Judit

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara
Felelős kiadó Szauer Tamás

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus könyv Paulik László

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Outfit – SIL OFL