Nina Singh

Játék a szerelem

Donna Alward

A kamera mögül

Kate Hardy

A karácsonyi bál

Susan Stephens

Hóvihar a hegyen

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Nilay Nina Singh, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Snowed in with the Reluctant Tycoon

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Donna Alward, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2023

Eredeti címe: Secret Millionaire for the Surrogate

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

© Pamela Brooks, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2023
A mű eredeti címe: A Diamond in the Snow (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Susan Stephens, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: Snowbound with His Forbidden Innocent

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

Nyomtatásban megjelent: az ARANY JÚLIA 63. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN  978-963-540-770-5

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Műszaki vezető: Sárai Szabó Mária

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Nina Singh

Játék a szerelem

1. FEJEZET

Hideg volt az épületben, ami csöppet sem lepte meg Carli Tynant. Még soha nem érezte jól magát ebben a hatalmas, fényűző házban, függetlenül attól, milyen évszak volt. Az előcsarnok nagy fenyőfája és a pompás díszek ellenére sem volt karácsonyi hangulat. Hammondék kúriája inkább úgy nézett ki, mint egy múzeum.

Az aktát a jobb hóna alá dugva Carli lerázta a havat a kabátjáról, és levette műbőr kesztyűjét. Csak e miatt az átkozott akta miatt jött ide, ezért borult fel a reggeli rutinja.

A főnöke, Jackson Hammond ugyanis megkérte, hogy reggel munkába menet adja át neki ezt az aktát. Carli éppen kocogásból ért haza, amikor megkapta az üzenetet. Gyorsan lezuhanyozott, de arra már nem volt ideje, hogy kivasalja egyetlen tiszta kosztümjét, csak gyorsan laza csomóba tűzte hosszú fürtjeit. Kemény munkanap áll előtte, sok megbeszéléssel.

És mindez csak azért, mert a tékozló fiú hazatért!

Justin Hammondnek, Jackson második fiának kellett a kérdéses akta. Nyilván szüksége van rá, mielőtt bejönne az irodába. Egyébként meg miért tért vissza a városba ilyen váratlanul? Mióta ő a cégnél dolgozik, Justin egyetlenegyszer sem mutatkozott a Hammond’s Toysnál.

Carli vágott egy grimaszt. Justin bátyja, James nemrég összejött egy lánnyal, és most jól megérdemelt szabadságát tölti vele. Az öccse nyilván úgy látta, hogy ez az ideális alkalom a felbukkanására. Carli egyáltalán nem örült neki. Félő, a végén még keményebben kell dolgoznia, hogy végül megkapja a megérdemelt pozíciót.

A lépcső aljához érve megszólalt:

– Mr. Hammond, ide teszem az aktát. – Semmi válasz. A főnöke már nem hall olyan jól, mint régen. Carli levette a kabátját, a fekete bőrkanapéra tette, és visszatért a lépcsőhöz. – Hová tegyem az aktát, Mr. Hammond?

Semmi. Carli felsóhajtott. Szívesen írt volna sms-t Jacksonnek, de a férfi híres volt arról, hogy elutasítóan viszonyul a modern technikához. Valószínűleg a telefonját sem nézi meg mindennap. Justin mobilszámát meg nem tudja.

Carli ezért felment az emeletre, Mr. Hammond lakosztályába. A zuhanyzóban csobogott a víz. Remek! Kiabálni kell, különben a férfi nem hallja meg. Az antik mahagóni íróasztalra tette az iratot.

– Az akta az íróasztalán van, Mr. Hammond!

A fürdőszobából érthetetlen válasz jött, mire Carli fellélegzett. Most már elmehet végre.

Már a lépcső közepén járt, amikor nyílt a bejárati ajtó, és egy magas férfi lépett be. Miután letette a bőröndjét, egy pillanatig habozott.

Carli önkéntelenül is megtorpant. Az illetőnek fekete haja és energikus álla volt. A lány azonnal felismerte – Justin az.

Gyorsan összeszedte magát, és folytatta az útját lefelé.

A férfi észrevette a lányt, elbűvölten meredt rá. A legtöbb pasi ezt tette, amikor először találkozott vele.

– Elnézést – szólalt meg Justin Hammond, és kicsit bosszúsnak tűnt. – Nem tudtam, hogy van itt valaki.

Carli megpróbált udvariasan mosolyogni, ami nem volt könnyű, mert a férfi olyan áthatóan nézett rá. A szeme világosbarna volt, aranyszínű pöttyökkel.

– Az apja éppen most zuhanyozik. Biztosan hamarosan végez. – Zavartan nyújtotta a jobb kezét. – A nevem Car…

De a férfi nem hagyta befejezni.

– Erre semmi szükség!

A lány értetlenkedve pislogott. Nem akar bemutatkozni neki? Talán csak az időeltolódás az oka. Vagy egyszerűen bunkó.

Megköszörülte a torkát, és elfordította a tekintetét.

– Akkor én megyek is.

Justin csak bólintott, mielőtt egy lépést tett volna oldalra.

Carli megvonta a vállát, és elsétált a férfi mellett, hogy felvegye a kabátját a kanapéról. Aztán elhagyta a házat.

Néhány perccel ezelőtt még azt hitte, hogy ez a reggel már nem is lehetne pocsékabb. Tévedett.

Justin figyelte, ahogy a lány erőteljesen becsukja maga mögött az ajtót. Talán egy kicsit udvariatlan volt, de nem számított rá, hogy rögtön egy nővel fut össze, amint belép a szülei házába. Több mint húsz év távollét után nem igazán számított ilyesmire.

Úgy tűnik, az apja még mindig nagy szoknyavadász.

Justin az ablakon át nézte, ahogy a lány a ház előtt parkoló autóhoz sétál. Lélegzetelállító jelenség. A ruhája kiemeli szexi domborulatait. Úgy látszik, az apja mostanában már a fiatalabb nőkre bukik, mert a lány legfeljebb a húszas évei végén járhat.

De ez nem az ő dolga. Csak pár napra jött, hogy apja kívánságára kiértékeljen néhány üzleti adatot. Fogalma sem volt, hogy ennyi év után az apja miért pont tőle kért segítséget, de nem is érdekelte. Justin valójában vissza akarta utasítani, de az anyja ragaszkodott hozzá, hogy teljesítse Jackson kívánságát.

Végül is még mindig az apja rendelkezik a pénz felett, ami nem közömbös az anyja számára. Még most sem, hogy sok-sok évvel ezelőtt elhagyta a férjét, és magával vitte a kisebbik fiát. Igen, ő volt az a szerencsés, akit az éjszaka közepén kirángatott az ágyból.

Justin azóta nem járt itt. Egészen a mai napig.

Próbált tájékozódni, miközben körülnézett az előcsarnokban. Minden sokkal kisebbnek tűnt, mint annak idején. De a karácsonyi díszek ugyanolyan látványosak voltak, mint ahogy emlékezett rá. A lépcső mellett álló karácsonyfát gazdagon feldíszítették arany és ezüst díszekkel. Fényfüzéreket erősítettek a lépcsőkorláthoz, és mindenütt mikulásvirágok pompáztak. Már csak a hangos karácsonyi zene hiányzott a háttérből.

Egyébként mit keres ő itt? Nem kellett volna engednie a szülei kérésének. Mégis kinek képzeli magát az apja? Egészen mostanáig fütyült rá, míg az idősebb fia és jogos örököse a múlt hónapban úgy nem döntött, hogy szabadságra megy. James talán szerelmes?

Nem, valószínűleg nem, gondolta Justin, miközben belépett a nappaliba. A Hammond család tagjai nem szerelmes természetűek.

Ezt a szobát is szépen feldíszítették. A bútorok modernebbek voltak, mint annak idején, a falakat világoszöldre festették. Bár lehet, hogy annak idején is ilyen volt. Justin hosszú ideig volt távol az otthonától – nem mintha valaha is az otthonának érezte volna ezt a házat.

Mindenesetre valahogy irreálisnak tűnt számára, hogy újra itt van – mintha visszautazott volna az időben.

Közeledő léptek zökkentették ki a gondolataiból. Justin elfojtotta a bosszúságát, és Jackson Hammond felé fordult – a férfi felé, aki annak idején beleegyezett, hogy az anyja magával vigye őt.

Ez már történelem, mondta magának, miközben üdvözölni készült az apját, jobban mondva a nemzőjét.

Meglepetésére alig változott. Csak sűrű, hullámos haja lett őszebb, és megszaporodtak a ráncok a szája sarkában.

– Köszönöm, hogy eljöttél, fiam – mondta Jackson Hammond, miközben kezet nyújtott.

Justin megrázta a jobbját.

– Szívesen.

– Nagyra értékelem. Elvégre elfoglalt ember vagy.

Justin bólintott. Minek árulja el, hogy csak az anyja kedvéért jött?

– Mivel jó nevű üzleti tanácsadó vagy, úgy vélem, ideje, hogy felmérd a céget, amelyet egyszer a bátyáddal együtt örökölni fogsz. – Apja szinte hitetlenkedve ingatta a fejét. – Már régen meg kellett volna, hogy kérjelek erre.

– Bölcs gondolat.

– Sokra vitted. Büszke lehetsz a cégedre.

Justin elgondolkodott az apja szavain. Tinédzserként és diákként ez az elismerés sokat jelentett volna neki. Hány iskolai vagy sportrendezvényen kereste a tekintetével az apját? Hányszor remélte, hogy a születésnapján felhívja?

De már régóta nem vágyott megerősítésre az előtte álló férfitól.

– Akkor jobb, ha rögtön nekilátok – felelte.

Ha Jackson egy érzelmes viszontlátásra számított apa és fia között, akkor csalódnia kellett.

Az irodába vezető út során Carli egyre dühösebb lett. Még soha senki nem bánt vele ilyen udvariatlanul. Nagycsaládban, sok testvér mellett nőtt fel, így nem követelte meg, hogy a figyelem középpontjában legyen. De Justin Hammond lekezelte, és ami még rosszabb, ő eltűrte ezt.

Vett néhány mély lélegzetet, hogy egy kicsit lenyugodjon. Mit számít, hogy az új főnöke egy zsarnok? Nem szabad törődnie vele. Carli keményen dolgozott, és számos akadályt leküzdött, mire idáig eljutott. A munkája sokat jelentett számára, és jól is végezte.

Miért kellett Justin Hammondnek felbukkannia? És ő miért nem állt ki magáért?

Amikor nem sokkal később belépett az irodájába, az asszisztense már az íróasztalánál ült, előtte egy halom dokumentum. A legújabb költségcsökkentő intézkedés nagyszabású projektnek bizonyult – és Carli felelt érte. Amíg Justin fel nem bukkant. Ki tudja, hogy mostantól miként lesz?

– Helló, Jocelyn! Elnézést a késésért!

A vékony, barna hajú nő kedvesen rámosolygott.

– Kérlek, mondd, hogy a szenvedélyes éjszakád miatt késtél!

– Tegnap kedd volt.

Jocelyn értetlenül nézett rá.

– Na és?

– Ne törődj vele! Ezek a legfrissebb adatok?

Az asszisztense bólintott, mielőtt átadta az aktakupacot.

– Mindent kinyomtattam. A fájl a postaládádban van.

– Köszönöm. Valószínűleg egész délelőtt ezzel leszek elfoglalva. És már így is késésben vagyok.

– Nem dolgozhatsz rajta egész délelőtt.

Carli felvonta a szemöldökét.

– Miért nem?

– Mr. Hammond most hívott, és megkért, hogy szorítsak be még egy találkozót. Váratlan vendégünk lesz.

Ó, nem!

– Kérlek, mondd, hogy nem Justin Hammond az!

– Akkor hazudnék. – Jocelyn kérdőn nézett Carlira. – Valami baj van?

– Egyszerűen sok a dolgom. És történetesen ő az oka, hogy elkéstem.

– Tehát mégiscsak igazam volt. Valami dögös fickó van a dologban.

– Az utolsó pillanatban meg kellett írnom neki egy jelentést, és le kellett adnom Mr. Hammond házában.

Az asszisztense várakozóan mosolygott Carlira.

– És Justin olyan vonzó, mint a képeken?

– Nem figyeltem meg.

Jocelyn hitetlenkedve meredt rá.

– Pontosan ezért aggódom miattad. Justin Hammond a világ egyik legkapósabb agglegénye. A bulvárlapok hetente foglalkoznak vele, mert gazdag, sikeres és jóképű. És még csak észre sem vetted, hogy néz ki?

– Nem igazán – füllentette Carli.

Jocelyn csípőre tette a kezét.

– Csalódtam benned. A cégnél a legtöbb nő alig várja, hogy megérkezzen, te pedig úgy teszel, mintha a mai is csak egy átlagos nap lenne.

– Ne butáskodj! Ő csak Jackson Hammond második fia.

– Pontosan. Csupán egy vonzó milliomos, aki nemcsak Észak-Amerika legnagyobb játékgyártó cégének felét fogja örökölni, hanem maga is hatalmas vagyont halmozott fel.

Carli kénytelen volt egyetérteni az asszisztensével. Justin pályafutása valóban rendkívüli. Ebben a percben hangok hallatszottak a folyosóról.

Jocelyn az ajtóhoz sietett.

– Itt van. És egyenesen ide tart!

Justin kopogott és belépett. Meglepetten pislogott, amikor meglátta Carlit.

– Maga?

Talán arra számított, hogy már kiürítette számára az irodáját?

Carli halkan felsóhajtott, miközben az asszisztense köszöntötte a belépőt.

– Mr. Hammond, Jocelyn Summer vagyok. Nem számítottunk rá, hogy ilyen korán itt lesz. A találkozó csak fél tízkor kezdődik.

A férfi nem vette le a szemét Carliról.

– Korán akartam kezdeni – mondta Justin. – Azt a személyt keresem, aki ezt írta. – Felemelte az aktát, amelyet Carli alig egy órája adott át neki. – Azt mondták, hogy ez az ő irodája.

Carli végre képes volt megszólalni:

– Így van.

– Meg tudja mondani, hol találom az illetőt?

– Már megtalálta. – A férfi felvonta a szemöldökét, mire Carli hozzátette: – Én írtam a jelentést. Ma reggel adtam oda, amikor… találkoztunk.

Jocelyn kíváncsian nézett egyikükről a másikukra.

Végül Justin megköszörülte a torkát.

– Ezt maga csinálta? Átfogó és lenyűgöző.

Carli igyekezett nem bosszankodni a meglepett hang miatt. A férfi nyilvánvalóan már beskatulyázta őt.

2. FEJEZET

Remek, gondolta Justin, amikor a nő a szoba túlsó feléről megsemmisítő pillantást vetett rá. De hát honnan tudta volna, hogy a cégnek dolgozik?

Carli keresztbe fonta a karját a melle előtt.

– Ne vágjon ilyen megrökönyödött arcot! Projektmenedzserként dolgozom a Hammond’snél, és képes vagyok jelentéseket írni.

– Nem így gondoltam. – De akkor miért az apja lakosztályából jött ki? Ő csak levonta a logikus következtetést. És még nem is biztos benne, hogy tévedett. – Csak meglepődtem, hogy itt látom.

– Ez az én irodám.

– Úgy értem, hogy itt a cégnél.

A lány csak felvonta a szemöldökét, amitől kissé arrogánsnak tűnt. Enyhén ferde vágású szeme sötétbarna volt. Néhány tincs kibomlott a szoros kontyból, és keretbe foglalta ovális arcát.

Nem a klasszikus értelemben vett szépség, mégis szokatlan módon vonzó. És az alakja… Justin gyorsan elhessegette a gondolatot.

– Mindegy. – A lány most megkerülte az íróasztalt. – A nevem Carli Tynan. Kereskedelmi területi vezető vagyok. James vett fel, de szorosan együtt dolgozom Jacksonnel. – Amikor Justin kezet nyújtott, a lány hozzátette: – Magának természetesen nem kell bemutatkoznia.

Ezt feltehetően nem bóknak szánta.

– Örülök, hogy megismerhetem.

Carli a férfi kezében lévő aktára mutatott.

– Van még valami, amit szeretne megbeszélni velem?

Függetlenül attól, hogy mit keresett a házukban, nagyon hatékony alkalmazottnak tűnik, gondolta Justin.

– Jegyzeteket készítettem azokról a pontokról, amelyekről többet szeretnék hallani.

Carli az íróasztala előtti székre mutatott.

– Foglaljon helyet! Van még egy kis időnk a találkozó előtt.

Justin habozott, mert nem szokott utasításokat elfogadni. Kényelmetlenül érezte magát, nem utolsósorban a recepcióról idehallatszó karácsonyi dalok miatt.

– Nem bánja, ha becsukjuk az ajtót? – kérdezte, miközben odasétált. – Nem tudok koncentrálni, ha a háttérben karácsonyi zene szól.

Carli kíváncsian nézett rá.

– Van valami baja a karácsonyi dalokkal?

– Az ünnep csak két napig tart, de valamilyen oknál fogva ezek a dalok már hetekkel korábban szólnak.

– Mert a karácsonyi időszak korábban kezdődik.

– Csak azt ne mondja, hogy maga is azok közé az emberek közé tartozik, akik amint vége a hálaadásnak, máris előveszik a karácsonyi dekorációt.

– Mi ebben a rossz?

Justin megvonta a vállát. A karácsonyi időszakban a szülei különösen sokat veszekedtek, mintha az ünnep kihozta volna belőlük a legrosszabbat. Az apja mindig sokáig dolgozott, az anyját meg idegesítette, hogy sosincs otthon. Ők a bátyjával már karácsony első napjának reggelén azt kívánták, hogy legyen vége az egésznek. Még az ajándékok sem tudták kárpótolni őket.

Hogy került szóba egyáltalán ez a téma? Nem tartozik magyarázattal ennek a nőnek, akit alig ismer.

Carli még mindig várakozóan nézett rá.

– Semmi. Felejtse el!

– Rendben, de valamit meg kell mondanom.

Miért is nem lepi meg?

– Ki vele!

– Meglehetősen… – Carli rövid szünetet tartott, és a plafonra nézett, mintha a megfelelő szavakat keresné – szokatlan a hozzáállása a karácsonyhoz. Tekintettel a helyzetére.

Justin persze tudta ezt. A bátyjával egy napon megöröklik a világ egyik legjelentősebb játékgyártó cégét. A vállalat hálaadás és karácsony között bonyolítja a legnagyobb forgalmat. Persze ő a saját jogán is sikeres üzletember. Ennek ellenére valóban furcsának tűnhet a viselkedése.

Amikor Justin fél órával később elhagyta Carli irodáját, a lány fellélegzett. Milyen különös reggel! Nagyon össze kellett szednie magát, hogy higgadtnak és profinak tűnjön, és ez nem volt könnyű. Miközben az üzleti ügyekről beszélt, teljesen összezavarodott.

Az volt a baj, hogy nem tudta az okát. Persze dühítette, hogy a férfi lekezelően bánt vele, és a külseje alapján ítélte meg. De ez nem volt újdonság számára.

Az emberek általában alábecsülték, amikor először találkoztak vele. Egész életében bizonyítania kellett, és mindig meg kellett találnia a módját, hogy kitűnjön a négy testvére közül.

Középső gyerekként könnyű volt megfeledkezni róla. Tammy, az okos, legidősebb nővér, boldog házasságban élt, és volt egy bájos kisfia. Janie volt közülük a legszebb, minden férfit elbájolt angyali külsejével és szelíd viselkedésével. Carli tudta, hogy a férfiaknak tetszenek telt idomai, mégsem tudta felvenni a versenyt Janie-vel, legalábbis tavaly nem…

Ne kezdd!

És az ikrek… Már a puszta tény, hogy ikrek voltak, különlegessé tette őket.

Ő viszont csak a középső nővér volt, nem tudott kitűnni. Ezért mindig is ambiciózusabb volt, mint a testvérei, keményen dolgozott az egyetemen meg később a cégnél, és semmit sem vett magától értetődőnek.

És most Justin érkezése mindent veszélybe sodorhat. Nem csoda, hogy olyan ideges. De mit kellene tennie?

A következő pillanatban Jocelyn kopogott az ajtón.

– Gyere be!

– Hogy ment? Tudtál egyáltalán koncentrálni?

Carli megvonta a vállát, miközben megnyitotta a levelezését.

– Hát persze – füllentette.

– Én nem tudtam volna. Főleg nem, ha Justin olyan szemmel nézett volna rám…

– Kérlek, ne kezdd már megint! – Carli még magának sem vallotta be, hogy Justin meglehetősen összezavarta. – Jocelyn, sürgősen randiznod kéne!

Az asszisztense felsóhajtott.

– Mintha nem tudnám.

– Hozol valakit ma este?

Jocelyn szomorúan megrázta a fejét.

– Mégis nagyon várom. Kedves tőled, hogy minden évben tartasz egy karácsonyi ünnepséget.

Carli szívesen rendezte meg ezt a partit. Október óta szorgalmasan tervezgetett és vásárolt.

– Egyébként ne foglalkozz vele, hogy Justin Hammond milyen jóképű! – intette a nála valamivel fiatalabb Jocelynt. – Elvégre ő a főnökünk.

Az asszisztense odahúzta magának az íróasztallal szemben lévő széket, és lehuppant rá.

– Tudom. Csak messziről csodálom. Álmomban sem jutna eszembe, hogy olyasvalakivel kezdjek, aki ennek a cégnek résztulajdonosa.

– Örülök neki.

– Különben is, alig nézett rám. – Jocelyn mosolyogva előrehajolt. – Biztosan észrevetted.

– Hogy mi?

– Nem tudta levenni rólad a szemét.

– Csak arra koncentráltam, hogy megadjam neki a szükséges információkat. Hogy betekintést nyerjen az itteni folyamatokba.

Az asszisztense szemlátomást kételkedett.

– Ismerd be!

– Nem tudom, hová akarsz kilyukadni. – Carli semmiképpen sem akart arról beszélni, hogyan nézett rá Justin. Már az emlékétől is megborzongott. – Csak azt szeretném tudni, hogy valójában miért van itt. Ennyi év után.

Jocelyn megvonta a vállát.

– Szerintem Mr. Hammond menedzserként és apaként úgy döntött, hogy idehívja, amíg a bátyja mással van elfoglalva.

Ez nem magyarázta meg Justin hirtelen felbukkanását. Mr. Hammond az idősebbik fia távolléte alatt egyedül is tudta volna tartani a frontot, gondolta Carli.

– Örülök, hogy itt van – jelentette ki Jocelyn. – Nem árt egy kis változás.

– Meg szereted bámulni őt.

– Persze! – kuncogott az asszisztens. – Végül is őrülten vonzó. Évek óta követem az élete alakulását a bulvárlapokban. Egyik csinos modell a másik után, majd az a színésznő… De most állítólag újra szingli.

– Aha.

– Szerintem keresnie kellene egy olyan nőt, akiben van valami lelki mélység is. De mekkora az esélye annak, hogy egy átlagos nőbe szerelmes lesz? Ahhoz túlságosan gazdag, nagyvilági és elbűvölő. Nem gondolod?

Carli épp témát akart váltani, amikor észrevette, hogy valaki áll a nyitott ajtóban. Justin. Vajon mikor érkezett? És mennyit hallott?

Azt kívánta, bárcsak megnyílna alatta a föld, mert a férfi most már ráadásul pletykásnak is tartja.

A hírnevem már megint megelőzött, gondolta Justin, miközben megállt Carli irodájának ajtajában. Most jött rá, hogy róla beszéltek. Carli azonban alig szólt valamit, és úgy tűnt, inkább zavarja az asszisztense fecsegése.

Az utóbbi hátat fordított neki, de Carli észrevette őt.

A fenébe, milyen kínos helyzet! Mivel Justin nem tudta, mit mondjon, megköszörülte a torkát, amitől Jocelyn összerezzent a székében.

Carli még mindig a homlokát ráncolva kérdezte:

– Segíthetek még valamiben, Justin? Jocelyn épp indulni akart.

– Így van.

Az asszisztens felpattant, és a férfi tekintetét kerülve kisietett az irodából.

Carli a megüresedett székre mutatott.

– Kérem, foglaljon helyet! – Aztán az órájára pillantott. – De már nincs sok időnk a megbeszélésig.

– Nem tart soká – válaszolta Justin, mielőtt leült volna.

– Nos, miben segíthetek?

Justin némán átkozódott, de most már nem hátrálhatott meg. Mély lélegzetet vett.

– Tudom, hogy rossz volt a kezdés. Úgy értem, ma reggel az apám házában. Általában nem vagyok ilyen…

– Udvariatlan? – fejezte be Carli a mondatot, miután a férfi elhallgatott.

– Azt hiszem, fogalmazhatunk így is. Egész éjjel úton voltam. Persze ez nem mentség.

– Tényleg nem.

Hű, ez a lány tényleg kemény! Ugyanakkor lenyűgöző. A legtöbb ember nem mer szembeszállni vele. Carli Tynan azonban más.

– Igaza van. Egyszerűen nem számítottam rá, hogy abban a korai órában találkozom valakivel. Különösen nem egy olyan nővel, mint maga. Az én hibám.

Carli mélyen elpirult, és olyan görcsösen szorította a tollat a kezében, hogy az ujjbegyei elfehéredtek.

– Pontosan mit akar mondani, Mr. Hammond?

– Semmit. Csak próbálom megmagyarázni a viselkedésemet.

– Hallgatom.

Úgy hangzott, mint egy hadüzenet. Rosszul fogott bele, de a nő és az asszisztense közötti beszélgetés megzavarta. A fenébe is, minden, ami Carlival kapcsolatos, felkavarja! Nem tudja, hogyan viselkedjen vele.

Mi lehet az oka?

– Mindegy. Nem fontos.

Justin remélte, hogy a lány ejti a témát.

– Nem, tudni szeretném, mit akart mondani.

Ez a nő tényleg könyörtelen.

– Csak bocsánatot akartam kérni.

Carli kérdőn nézett rá. Ha nem érezte volna magát olyan átkozottul kényelmetlenül, Justin felnevet.

– Amit még mindig nem tett meg – mondta Carli. – Ezenkívül magyarázattal tartozik nekem.

Justin szája kiszáradt. A fenébe is, hiszen ő a kemény üzleti módszereiről ismert! Hogyan sikerült ennek a nőnek zavarba hoznia?

– Magyarázattal?

Carli önelégülten mosolygott.

– A viselkedése miatt. Csak egy aktát hoztam az apjának. És ahelyett, hogy bemutatkozott volna, gyakorlatilag kidobott a házból.

Justin összerezzent. Felfoghatatlan, hogy ilyen lehetetlenül viselkedett. És hogy nem kért bocsánatot. Szakmai sikerei ellenére nem rendelkezett azokkal a tulajdonságokkal, amelyekkel a Hammond család többi tagja. Újabb bizonyíték, hogy nem való ide, Bostonba.

Össze kell szednie magát, és valahogy megmagyarázni a dolgot. De hogyan? Végül is nem ismerheti be, hogy azt hitte, a lány az apja szeretője. Bár Carli valószínűleg már rájött erre.

– Valójában nincs mentség a viselkedésemre. Higgye el, hogy semmi köze nem volt magához, kizárólag az apámhoz.

Carli makacsul hallgatott.

– Csak annyit mondhatok, hogy sajnálom – folytatta Justin. – És megtalálom a módját, hogy jóvátegyem.

Carli megvonta a vállát, és bár nem válaszolt, nyilvánvaló volt, hogy mire gondol: „Hiszi a piszi!”.

Talán kicsinyes dolog, de Carli nem válaszolt. Justin Hammond épp most vádolta meg őt és a férfit, akinek dolgozik, valami szörnyűséggel. Ezt nem felejti el neki egyhamar.

Mindazonáltal a bocsánatkérést, úgy tűnt, tényleg komolyan gondolta. Ha nem lenne Hammond, talán még barátok is lehetnének.

Mindent el fog követni, hogy segítsen a férfinak, és reméli, hogy nem sokáig marad itt. Nyilvánvalóan fogalma sincs arról, hogy ki ő, és milyen feladatai vannak.

Carli felállt, és megkerülte az íróasztalát.

– Azt hiszem, ezen túl kell lépnünk annak érdekében, hogy minél eredményesebben dolgozhassunk együtt.

Justin láthatóan megkönnyebbült, és szintén felemelkedett.

– Egyetértek. És nagyra értékelem a hozzáállását.

– Induljunk a megbeszélésre! Megkértem Jocelynt, hogy másolja le magának a napirendet.

Justin bólintott.

– Megkaptam. Köszönöm.

Justin követte a lányt a tárgyalóba, ahol már több munkatárs is várta őket. A rövid bemutatkozás után Carli az első napirendi ponttal kezdte.

Amikor dadogni kezdett, először a kimerültségének és a nap eseményeinek tulajdonította. A harmadik alkalommal azonban be kellett ismernie, hogy nincs formában. És hogy ez egy bizonyos személynek köszönhető, aki most először ült az asztalnál.

Justin figyelmesen hallgatta, és jegyzetelt. A legtöbb vezetővel ellentétben ezt a régimódi módszert részesítette előnyben. Csak olykor-olykor szúrt közbe kérdéseket. Ennek ellenére a jelenléte idegessé tette Carlit.

És úgy tűnt, hogy nem csak őt. Megfigyelte, hogy a kollégái is lopva oda-odapillantanak Justinra, a nők pedig zavartan mosolyognak.

Amikor a megbeszélésnek egy óra múlva vége lett, Carli majd elepedt egy csésze fekete után. Mivel nem reggelizett, és a szokásos kávézás is elmaradt, most tompán sajgott a feje.

Miután mindenki más elhagyta a szobát, felnézett, és észrevette, hogy Justin még mindig az asztalnál ül, és érdeklődve nézi őt. Nyilvánvalóan mondani akar valamit.

Úgy tűnik, egyelőre várnia kell a kávéra.

– Van még valami, Justin?

– Igen. Ha ráér, talán beszélhetnénk valamiről – inkább előbb, mint utóbb.

Carli gyomra összeszorult a férfi komoly hangjára. Újra helyet foglalt.

– Hallgatom.

– Átnéztem a számokat, és a haszonkulcsok többnyire lenyűgözőek. De biztosan tudja, hogy néhány üzletünkben az eladások folyamatosan csökkennek.

– Igen, tudom, de vannak ötleteink. Ahogy az imént említettem is.

Justin a jegyzeteire pillantott.

– Mindez jól átgondolt, beleértve az internetes kereskedelem kiterjesztését is. A honlapon javasolt változtatások különösen meggyőzőek.

– De?

– De mindenképpen szükség lesz bizonyos változtatásokra.

– Miféle változtatásokra? – kérdezte Carli, miközben a gyomra még jobban összeszorult.

– Egyes üzletek csak a karácsonyi szezonban nyereségesek.

– Többnyire szezonális üzletekről van szó.

– Egyszerűen nincs elég vásárlójuk ahhoz, hogy profitot termeljenek. – Justin belenézett az aktába, amelyet Carli reggel adott át neki. – Az egyiket közelebbről is meg kellene vizsgálnunk. Tíz éve túl kevés az eladás.

A lány az ajkába harapott. Pontosan tudta, melyik üzletről van szó. Annak idején ideiglenes alkalmazottként dolgozott ott, hogy pénzt keressen a tanulmányaihoz. Gyerekkora óta ismert ott mindenkit. A bolt a massachusettsi Cape Cod félszigeten, a szülővárosában, Westersonban volt.

Justin pedig be akarja zárni.

3. FEJEZET

A vendégei egy óra múlva várhatók. Carli épp a zuhany alól jött ki. Ez a nap eddig kifejezetten stresszes volt. Valójában azonnal el kellett volna kezdenie az előkészületeket, amint hazaért. Ehelyett inkább azzal töltötte az időt, hogy átnézte az eladási adatokat.

Reménykedett a csodában, hogy talál valamit, ami a Cape Cod-i üzlet bezárása ellen szól.

Gyakorlatilag ott nőtt fel. Mr. Freider, aki húsz év óta az üzlet vezetője, mindig kedvesen fogadta. Gyerekként gyakran keresett ott menedéket, hogy elmeneküljön az otthoni nyüzsgés elől. Tinédzserként számtalan órát töltött a könyves sarokban olvasással. Mivel nem engedhette meg magának, soha nem vett semmit, de Mr. Freider emiatt nem nézett rá ferdén. Ellenkezőleg, hideg napokon forró kakaót, nyáron pedig jegesteát hozott neki.

És most elveszítheti az állását.

Valamit tényleg tennie kell. Talán mindezt elmondhatná Justinnak… De akkor ez azt jelentené, hogy valamiféle személyes szívességet kér tőle.

Carli elhessegette a gondolatot. Sietnie kell, és még meg sem szárította a haját. Mi ütött belé, hogy szerda este karácsonyi partit rendez? És ami még rosszabb, Justin Hammond éppen ma bukkant fel, és a feje tetejére állította a világát.

A konyhában megszólalt az időzítő, emlékeztetve, hogy vegye ki a rákkal ízesített pogácsát a sütőből. Szerencsére már hetekkel ezelőtt, a hálaadás másnapján ünnepi díszbe öltöztette az összes szobát – ahogy Justin is sejtette. A családja talán nem különösebben jómódú, de őrzik a hagyományokat.

Csodával határos módon Carli elkészült, amire az első vendégek megérkeztek – Jocelyn, valamint néhány könyvelő és a területi vezető. Ezek az emberek alkotják most már a második családját, a Hammond’s Toys pedig a második otthona. Szerencsés, hogy egy ilyen tekintélyes cégnél dolgozhat.

Amikor egy órával később a parti már javában zajlott, Carli végre lazíthatott. Egészen addig, amíg az egyik idősebb titkárnő meg nem érkezett. Nem volt egyedül.

– Remélem, nem bánja – mondta Miranda Sumpter, egy ősz hajú, anyáskodó típusú nő. – Hoztam magammal valakit.

Carli megpróbálta titkolni a megrökönyödését. Justin nem tűnt különösebben izgatottnak.

Miranda várakozóan nézett rá.

– A meghívó minden munkavállalónak szólt. És Justin is a céghez tartozik. Ugye nem bánja?

– Igen! Nem! Úgy értem, természetesen szívesen látjuk.

Carli görcsösen szorongatta a pezsgőspoharát. Aztán ivott egy nagy kortyot. Justin, aki most kissé zavartnak tűnt, odalépett hozzá.

– Nem tudtam, hogy maga a háziasszony.

Arra céloz, hogy akkor nem jött volna? Miranda egyikükről a másikukra nézett, miközben feszült csend uralkodott. Végül Carli megköszörülte a torkát.

– Honnan ismerik egymást?

Miranda megszorította Justin karját.

– Ó, ez régi barátság! Sokat vigyáztam rá, amikor kicsi volt. Akkoriban kezdtem a Hammond’snél, és szerettem volna egy kis pluszpénzt keresni. A szüleinek elkelt a segítség, mert Justin sokat csintalankodott.

Ha hinni lehet a bulvárlapoknak, akkor még mindig ezt csinálja, gondolta Carli.

– Nem hittem a szememnek, amikor délután megpillantottam őt a folyosón – folytatta Miranda. – Alig ismertem meg.

Justin elvigyorodott.

– Egy kicsit megváltoztam, igaz?

– Még most sem áll jól a szemed – mondta nevetve az idősebb hölgy, mielőtt Carlihoz fordult. – Mindig bajba keveredett. A szülei közel álltak az ideg-összeroppanáshoz.

Carli figyelte, ahogy Justin idegesen játszik a karórájával. Láthatóan kényelmetlenül érezte magát, és megbánta, hogy elkísérte Mirandát.

– Mostanra már egy kicsit érettebb vagyok – jegyezte meg.

– Remélem is – felelte Miranda nevetve. – Igazi pokolfajzat voltál.

– Emlékszem, a szüleim alig várták, hogy olajra lépjenek, miután megérkeztél.

Az éles hang nem kerülte el Carli figyelmét. Bármilyen kaotikus volt is náluk gyakran a helyzet otthon, nem emlékezett rá, hogy a szülei valaha menekültek volna a gyerekeiktől, noha azért ők is adtak rá okot.

– De késő este el kellett mennem, és visszaadtalak a szüleidnek.

Miranda játékosan megcsípte Justin arcát.

Carli egy kicsit kényelmetlenül érezte magát. Hammondékről csak annyit tudott, hogy a szülők elváltak, amikor a fiaik tizenkét és tízévesek voltak. És valamiért James az apjával maradt, míg Justin a nyugati partra költözött az anyjával. Tudta, hogy James a válás óta csak néhányszor látta az anyját. Valószínűleg nem volt ez másképp Justinnal és az apjával sem.

Belegondolva kimondhatatlanul szomorúnak találta. Nem tudta elképzelni, hogy évekig ne lássa a testvéreit, még a Janie és közte történt tavalyi incidens után sem.

Az emlékre összerezzent. Hirtelen ráébredt, hogy Justinnak mozog a szája. Miranda pedig elnézést kért és elfordult.

– Bocsánat, mondott valamit?

– Hogy a lakása ünnepi díszben van. Úgy tűnik, nagy gondot fordít a karácsonyi dekorációra.

Bár Justin nyilvánvalóan csak témát akart váltani, a lány hízelgőnek találta a megjegyzést. De aztán eszébe jutott, hogy a férfi be akarja záratni a Cape Cod-i üzletet.

– Köszönöm. De ha most megbocsát… foglalkoznom kell a többi vendéggel.

Justin a lányra pillantott, majd elvett egy pohár bort az egyik tálcáról.

Úgy látszik, Carli még mindig haragszik rá, és fogalma sem volt, hogy ez miért zavarja ennyire. Végül is ma reggel találkozott vele először, és csak néhány napig fognak együtt dolgozni. Megteszi, amit az apja kért tőle, majd visszatér a nyugati partra.

Igazából felesleges foglalkoznia azzal, hogy a lány mit gondol róla, de be kellett ismernie, hogy bosszantja a dolog.

A bátyjával, Jamesszel valószínűleg soha nem történt volna ilyesmi. Nem, ő mindig profin viselkedik.

Míg úgy tűnik, hogy ő csak a nevében Hammond.

A tekintetével Carlit kereste, miközben valaki megkocogtatta a vállát. Amikor megfordult, egy vékony, sötét hajú nővel találta magát szemben, aki kedvesen mosolygott rá. Eltartott egy darabig, mire felismerte. Jocelyn volt az, Carli asszisztense, és most nem kötötte szigorú lófarokba a haját.

– Helló! – üdvözölte a lány lelkesen.

– Helló.

– Egyáltalán nem számítottam rá, hogy itt találkozunk.

Justin biccentett.

– Pedig itt vagyok.

– Fantasztikus! Kicsit szomorúak voltunk, mert James idén nem tud eljönni. Most maga helyettesíti őt.

Mintha valaha is képes lenne átvenni a bátyja helyét! A társasági életben biztosan nem, és az apja szemében sem.

Justin közömbösen elmosolyodott.

– Örülök, hogy el tudtam jönni.

És bár Carli egyszerűen faképnél hagyta, Justin ostoba módon mégis szükségét érezte, hogy újra lássa. Eddig soha nem volt mazochista.

Figyelte, ahogy a nő kijön a konyhából, és újabb italokat hoz. Többen odamentek hozzá, köztük néhány férfi is. Az egyikük elvette tőle az üvegeket. Nyilvánvalóan kollégák. Nem mintha bármi köze lenne hozzá. Carlinak biztosan van barátja, a hozzá hasonló nők nem maradnak sokáig egyedül.

Jocelyn hirtelen meglengette a kezét az arca előtt.

– Halló! Látom, gondolatban mérföldekre jár.

Justin bűnbánóan elmosolyodott.

– Bocsánat, a karácsonyi dekorációban gyönyörködtem.

– Tényleg csak a dekorációban?

Óvatosnak kell lennie, mérgelődött Justin.

– Mi másban?

Jocelyn jelentőségteljes pillantást vetett rá, de aztán ejtette a témát.

– Mindenesetre örülök, hogy a Hammond családból két férfi mégiscsak itt lesz Carli partiján.

A férfi ezúttal minden figyelmét Jocelynnak szentelte.

– Tessék?

– Maga és az apja. Jackson soha nem hagyja ki a karácsonyi partit.

A fenébe is, kizárt, hogy most összefusson az apjával! A ma reggeli rövid találkozásuk is épp elég kínos volt.

– De általában később szokott jönni – folytatta Jocelyn. – Szereti a látványos belépőt.

Igen, az apja annak idején is imádta, ha a figyelem középpontjában lehetett.

Még mindig elmehet, mielőtt megérkezne. Mi akadályozza meg ebben? Hiba volt egyáltalán eljönnie. Még a saját cégénél sem szokott részt venni a partikon. De annyira megörült, hogy ennyi év után viszontláthatta Mirandát, aki mindig nagyon kedves volt vele. És az asszony rábeszélte, hogy kísérje el.

Valaki felhangosította a hifit, és hogy még rosszabb legyen a helyzet, most az A Holly Jolly Christmas rapesített változatának hangjai töltötték be a szobát.

– Imádom ezt a dalt! – kiáltotta Jocelyn, akiről időközben Justin teljesen megfeledkezett. – Jöjjön, táncoljunk!

Mielőtt Justin tiltakozhatott volna, a lány a terem közepére húzta. Maga volt a földi pokol, de a férfi tudta, mit kell tennie. Az ilyen pillanatokban hálát adott az édesanyjának, aki annak idején erőltette a táncórákat.

Miután a szám véget ért, Jocelyn komoly arccal fordult hozzá:

– Maga nagyon jól táncol, Mr. Hammond.

– Számos rejtett képességem van.

– De nem akarom lefoglalni magamnak – jelentette ki a lány, és mire a férfi észbe kapott, már Carlihoz vezette, aki éppen egy középkorú férfival beszélgetett. – Te vagy a háziasszony, neked is táncolnod kellene – szólította meg Jocelyn a főnöknőjét. – Justin fantasztikus táncos. És szüksége van egy partnerre. – Az idősebb férfi felé fordult. – Tom, megtisztelne?

Justin döbbenten figyelte, ahogy azok ketten a terem közepére sétálnak, és táncolni kezdenek.

– Az asszisztensem meglehetősen rámenős – jegyezte meg Carli.

– Ez azt jelenti, hogy nem akar velem táncolni?

A lány félrebiccentette a fejét.

– Álmomban sem jutna eszembe, hogy erre kényszerítsem, pláne nem egy karácsonyi számra.

El akart fordulni, de a férfi nem hagyta.

– Szeretnék táncolni.

Óvatosan megfogta Carli karját, és a rögtönzött táncparkettre vezette.

A lány láthatóan tiltakozni akart, de aztán meggondolta magát. A férfi magához húzta, és a zene ütemére lépkedni kezdtek.

– Látja? Bármire tudok táncolni, még a karácsonyi dalok idegesítő változataira is.

Carli vágott egy grimaszt.

– Kell lennie legalább egy karácsonyi dalnak, amit szeret.

Justin megrázta a fejét.

– Nem jut eszembe egy sem.

– Még a Jingle Bellst sem kedveli?

– Azt különösen bosszantónak találom. – Amikor Carli zavart, ugyanakkor együttérző pillantást vetett rá, a férfi felsóhajtott. – A karácsony sosem volt valami vidám ünnep nálunk – mondta, mielőtt megforgatta a lányt. – Tudom, hogy furcsán hangzik, tekintve, hogy a játékokkal keressük a kenyerünket. Bizonyos értelemben ez csak rontott a helyzeten.

– Hogy érti?

– Nos, az apám karácsonykor még többet foglalkozott az eladásokkal és a várható profittal. Még korábban ment dolgozni, és még később jött haza. Ami újabb okot adott a szüleimnek a vitatkozásra. – Majdnem felnevetett, mert a „vita” szó enyhe kifejezés volt. – Szóval az ünnep minden volt, csak nem meghitt.

Ezt meg mi a fenéért mesélte el Carlinak? Általában nem szeretett erről beszélni.

– El sem tudom képzelni, milyen lehet az ilyen karácsony egy kisgyerek számára.

– Nem akartam szánalmat ébreszteni – felelte Justin a szándékoltnál kicsit vehemensebben. – Egyébként Miranda is mondta, hogy nem voltam mintagyerek.

– Mégiscsak gyerek volt.

– Vad és nagyon csintalan.

Carli megrázta a fejét.

– De gyerek.

Mielőtt Justin bármit is válaszolhatott volna, felcsendült egy lassú karácsonyi dal, a Baby, It’s Cold Outside.

Carli megtorpant. Justin viszont még nem akarta befejezni a táncot. Közelebb húzta magához a lányt. Meleg és puha volt.

4. FEJEZET

Mit művel?

Elnézést kellett volna kérnie, és elhúzódni Justintól. Ehelyett most odasimul hozzá, és még az sem zavarja, hogy a vendégek időközben felfigyeltek rá. És ezek nemcsak a vendégeim, hanem a kollégáim is, emlékeztette magát.

– Beszéljünk valami másról! – súgta most Justin halkan a fülébe, mire a lány megborzongott. – Különben még azt hiszi, hogy rosszkedvű vagyok.

Itt az alkalom, hogy szóba hozza a témát, ami annyira zavarja? A Cape Cod-i üzletet. De nem, ez valószínűleg se nem a megfelelő idő, se nem a megfelelő hely.

– Miről akar beszélni? – kérdezte Carli ehelyett.

– Talán magáról? Mesélje el, milyenek voltak a karácsonyai! Nyilvánvalóan szebb emlékeket őriz, mint én.

– Miből gondolja?

Justin halkan felnevetett.

– Nyilvánvaló. A feldíszített lakás magáért beszél.

– Ez a szokásos karácsonyi dekorációm.

– És mindent egyedül csinált?

– Persze. Miért is ne?

Justin megvonta a vállát.

– Mi mindig alkalmaztunk erre a feladatra valakit.

Carli a kincseire gondolt. Néhányat a megtakarításaiból vásárolt, másokat ajándékba kapott, és mindegyikhez szép emlékek fűzték.

– Nem tudom elképzelni, hogy másra bízzam a díszeket.

– Én azt sem tudnám, hová akasszam őket.

Szívesen megmutatnám, gondolta Carli. És hirtelen a lelki szemei előtt látta magát és Justint, amint a kandalló előtt állnak, és karácsonyi harisnyákat akasztanak a párkányra. Azonnal elhessegette a képet. Össze kell szednie magát. Ez a férfi a főnöke fia, tehát lényegében ő is a főnöke.

Szerencsére ebben a pillanatban a szám véget ért, de mielőtt Carli elhúzódhatott volna Justintól, a szobában mozgolódás támadt.

Jackson Hammond megérkezett.

Justinnak nem kellett látnia az apját ahhoz, hogy tudja, bejött. Valahányszor az apja belépett valahová, a légkör megváltozott.

A Carlival való tánc varázsa odalett, és Justin hirtelen visszapottyant a földre. Vonakodva engedte el a lányt.

A fenébe is, az első adandó alkalommal el kellett volna mennie! Hagyta, hogy Carli és a boldog emlékei eltereljék a figyelmét. Most udvariasan el kell beszélgetnie az apjával, akit az elmúlt években alig látott, és akinek most valami ismeretlen okból kifolyólag szüksége van a tanácsára.

És ez az ok nem is igazán érdekelte. Minél előbb megteszi, amit kér tőle, annál hamarabb visszatérhet a saját életébe. Semmi sem köti Bostonhoz.

– Úgy látszik, az én drága öregem megérkezett – jegyezte meg.

Amint Jackson észrevette mindkettőjüket, elindult feléjük, és mosolyogva Justin vállára tette a kezét.

– Nem számítottam rá, hogy itt találkozunk, fiam.

Justin összerezzent az utolsó szóra.

– Miranda nagyon meggyőző tud lenni.

– Mindig is kedvelt téged. – Jackson Carlihoz fordult, és biccentett neki. – Látom, már találkoztál a parti háziasszonyával. Ő a jobbkezem.

– Igen, Justin és én az elmúlt pár órában megismerkedtünk – vetette közbe a lány.

Ha az apja nem helyénvaló érzelmeket táplált a fiatal és gyönyörű projektmenedzser iránt, azt jól titkolta. Talán valóban megváltozott, és már nem az a hírhedt nőcsábász, akinek az anyja jellemezte. Valószínűbb azonban, hogy Carli soha nem fogadta volna el a közeledését.

– Igen, Carli nagyon segítőkész és hozzáértő. A jelentéséből máris le tudtam vonni néhány következtetést.

Jackson a fiára nézett.

– Holnap beszéljük meg hármasban az üzleti ügyeket, akkor mindent elmesélhetsz.

Justin már éppen beleegyezett volna, amikor meglepetésére Carli felemelte a kezét.

– Várjon, szeretnék mondani valamit!

Láthatóan nyugtalannak tűnt.

– Nem ér rá holnap, Carli? – kérdezte Jackson.

A lány összepréselte az ajkait, és megrázta a fejét, mielőtt Justinhoz fordult.

– Tudom, mi lesz az első javaslata. De kérem, fontolja meg!

– Megfontolni?

Carli nyelt egyet.

– Tudom, azt fogja tanácsolni, hogy zárjuk be az üzletet a Cape Codon. Természetesen maga a szakértő, de én azt hiszem, hiba lenne.

– Nem egészen értem.

Carli mély levegőt vett.

– Ha a bezárást ajánlja, akkor attól tartok, én ellene leszek.

– Rendben, nyilvánvalóan van néhány megbeszélnivalónk – szólt közbe Jackson. – De ez nem a megfelelő idő és hely.

Carli láthatóan válaszolni akart valamit, de aztán meggondolta magát, és elfordította a tekintetét.

– Igaza van, Mr. Hammond.

Justin bólintott. Kínos csend állt be. Végül elnézést kért, és a ruhatárba ment a kabátjáért. Később bocsánatot fog kérni Mirandától, amiért nem köszönt el tőle.

Úgy tűnik, Carli Tynan és ő már megint bajszot akasztottak.

5. FEJEZET

Korán jött be, mert nem tudott aludni. Carli a helyére igazította a kosztümkabátja gallérját, és ivott egy korty kávét. Jackson és Justin néhány percen belül megérkeznek. Természetesen hajlandó megindokolni a kérését, de miként tudna meggyőzni egy józan üzletembert, hogy ne zárjon be egy üzletet, amely egy ideje már folyamatosan csökkenő nyereséget mutat?

Carli mély levegőt vett, amikor leült a hosszú mahagóniasztalhoz. Az egész emeleten kísérteties csend honolt, mert rajta kívül még senki sem volt az irodában. A Boylston Streeten még alig volt forgalom. Csak most kelt fel a nap ezen a hideg téli reggelen.

A lift halk csilingelése jelezte egy újabb személy érkezését. Carli az órájára pillantott. Még húsz perc volt hátra a megbeszélésig. Meglepődött hát, amikor Justin megjelent. A fehér ingben, a kék selyem nyakkendővel a sikeres üzletember megtestesítője volt.

És egészen más, mint a tegnap esti partin. Ott kifejezetten laza és gondtalan benyomást keltett. Táncolt vele, elmesélt néhány dolgot, kedves és nyitott volt. Egészen addig, amíg fel nem hozta a Cape Cod-i üzlet témáját.

Belépve a férfi futólag odabiccentett neki.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt! Van kávé a pihenőszobában – tájékoztatta Carli, mert nem tudta, mi mást mondhatna.

– Ma reggel már három csészével ittam. Mindenesetre köszönöm.

Carli megköszörülte a torkát.

– Jól érezte magát tegnap este? A partin?

Justin felnézett a mobiltelefonjából, és felvonta a szemöldökét.

– Igen.

– Az idegesítő karácsonyi zene ellenére?

A szavakra Justin elmosolyodott.

– Igen.

– Örülök, hogy eljött – vallotta be Carli saját magát is meglepve. – Valószínűleg nem kellett volna szóba hoznom a Cape Cod-i üzletet, mivel úgysem tudtuk kibeszélni a témát. – Mivel a férfi csak vállat vont, Carli folytatta: – Valószínűleg nincs hozzászokva ahhoz, hogy az emberek kétségbe vonják a döntéseit. Megértem, ha bosszantja a dolog.

Carli nem ismert magára. Általában pontosan tudta, mit kell mondania, hogy megragadja a lényeget. Justin jelenlétében viszont egyszerűen nem találja a szavakat.

– Én nem így fogalmaznék.

Amíg a lány azon gondolkodott, mit válaszoljon, a férfi hirtelen felállt, és az ajtóhoz ment.

– Azt hiszem, mégiscsak iszom egy kávét. Megtenné, hogy küld egy sms-t, ha Jackson megérkezik?

Mielőtt Carli igent mondhatott volna, a férfi elhagyta a szobát.

Justin a pihenőszobában járkált fel-alá, amikor Carli sms-e megérkezett. Egyáltalán nem akart kávézni, csak el kellett hagynia a szobát. Soha nem reagált még úgy egy nőre sem, mint Carli Tynanre.

Jackson már helyet foglalt az asztalfőn, amikor Justin visszatért a tárgyalóba. Odabiccentett az apjának. Carli még mindig a helyén ült.

– Szóval miről van szó? – tért rögtön a lényegre Jackson.

Justin hallgatott, és várta, hogy Carli feleljen.

A lány megköszörülte a torkát.

– Mint tudja, a kérésére készítettem egy jelentést Justin számára.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan megcsinálta – bólintott Jackson.

– Szívesen. Csak össze kellett gyűjtenem az információkat.

– És nagyon tanulságosak voltak – tette hozzá Justin.

– Szóval mi a probléma, Carli? – érdeklődött Jackson.

A lány láthatóan idegesnek tűnt.

– Justin a jelentésből levont néhány következtetést.

– Így van – felelte Justin. – Néhány üzletben növelni kell az árrést, egyes esetekben kisebb, más esetekben nagyobb mértékben.

– Itt a problémám – magyarázta Carli. – Justin felvetette, hogy bezárja az egyik üzletünket, mégpedig a Cape Codon levőt. Szerintem nagy hiba lenne.

Jackson megdörzsölte az állát.

– Értem.

Justin tekintete ide-oda járt közöttük.

– Én viszont nem. Őszintén szólva meglep, hogy még senki sem javasolta a bezárását.

– Nagyon jól ismerem az üzletet, Justin. Azon a környéken nőttem fel, és tizenévesen még dolgoztam is ott – magyarázta Carli. – A helyszín számos lehetőséget kínál.

Aha, tehát személyes szempontok, még ha nem is akarja beismerni! Üzletemberként azonban egyértelmű volt Justin számára, hogy valamit itt tenni kell.

– Mindenesetre már nem kifizetődő – válaszolta.

Carli letette a tollát.

– Talán adhatnánk neki még egy esélyt. Ismerem a boltvezetőt. Nagyon keményen dolgozik, és rugalmas. Az elmúlt években betegeskedett, de most, hogy újra teljes munkaidőben dolgozik, ismét növelhetné az eladásokat.

– Nem értem, hogyan – adott hangot a kételkedésének Justin.

– Több lehetőség is van. Egyrészt sok arrafelé az idősebb gyerek. Tehát nagyobb hangsúlyt fektethetnénk a videójátékokra és az olyan technikai újdonságokra, mint a drónok. Mr. Freider a betegsége miatt kissé elmaradt a trendektől, de most újra egészséges.

– Mi van, ha megint megbetegszik? – Justin tudta, hogy szívtelennek hangzott a kérdés. Tisztában volt vele, hogy csalódást okozott a lánynak, de nem törődött vele. – Azért jöttem ide, hogy elemezzem a számokat meg a folyamatokat, és javaslatokat tegyek. Én csak a tényeket közlöm. A Hammond’s Toys többé már nem a boltokban fogja realizálni forgalmának nagy részét, mivel a költségek emelkedtek, miközben az eladások csökkentek. Ez az üzlet valószínűleg csak a kezdet.

Jackson, aki eddig meglepően csendben volt, felemelte a kezét.

– Lenne egy javaslatom – szólalt meg, mire Carli és Justin is kíváncsian néztek rá. – Mindkettőjüket elküldöm Cape Codra néhány napra – pillantott a lányra –, hogy a helyszínen tájékozódjunk, és megfontoljuk, adjunk-e még egy esélyt az üzletnek.

Carli döbbenten meredt a főnökére, és Justin is meglepődött. Mit lehet megtudni a helyszínen, ami nem derül ki a papírokból?

– De Mr. Hammond… – kezdte Carli, de elhallgatott, mert Jackson felállt, és határozottan bólintott.

– Nincs több hozzáfűznivalóm. Legalább egy hetet el kell tölteni ott közvetlenül karácsony előtt. Utazzatok oda, és döntsetek együtt! – fordult a fiához. – Amint visszajöttetek, újra leülünk, és beszélünk.

Katasztrófa készülődött. Hogyan töltsön el egy egész hetet Justinnal, ráadásul a szülővárosában?

Miután Carli becsukta az irodája ajtaját, háttal nekitámaszkodott. Legvadabb álmaiban sem gondolta volna, hogy Jackson Cape Codra küldi. És az elmúlt év eseményeit figyelembe véve még abban sem volt biztos, hogy készen áll visszatérni Westersonba. A történet még túl friss volt. Persze a családja időközben meglátogatta Bostonban, Janie is, de Carli azóta még nem járt otthon.

A kopogásra összerezzent. Kinyitotta az ajtót, és szemtől szemben találta magát Justinnal.

– Beszéljük meg a részleteket – mondta a férfi, miközben a lány intett neki, hogy üljön le.

– Valószínűleg holnap kellene indulnunk – felelte Carli sóhajtva. – Körülbelül három óra az út, forgalomtól függően.

– Bérelek autót.

– Ne butáskodjon! Majd én elviszem. Ez a szülővárosom. Holnap reggel magáért megyek.

– Tudna ajánlani ott valami szállodát vagy panziót?

Carli bólintott.

– Megkérem Jocelynt, hogy foglaljon szállást. Van egy szép panzió a tengerpart közelében. Onnan csak néhány perc séta az üzlet.

– És maga?

Carli vállat vont.

– A szüleimnél fogok lakni. Akár hiszi, akár nem, az egykori gyerekszobám még mindig üres.

– Nem túl hirtelen ez a látogatás? Nem lesz terhére a szüleinek?

Carli döbbenten meredt a férfira. Ez a gondolat soha nem jutott volna eszébe.

– Nem. A szüleim megszokták a vendégeket. Nagy a család.

– Milyen nagy?

– Öt gyerek közül én vagyok a középső. Mind lány.

Justin megdöbbenve nézett.

– Hűha!

– A testvéreim mind Westersonban élnek. A két fiatalabb még iskolába jár, így ők még mindig otthon laknak. A szüleim biztosan nem bánják, ha maradok néhány napot.

Hónapok óta biztatták is, hogy jöjjön végre vissza.

– Talán találkozhatnék a családjával – vetette fel Justin a lány legnagyobb rémületére.

Még csak az kéne, hogy nagyvilági főnöke megismerkedjen a kaotikus családjával!

– Hát persze – válaszolta Carli tétován. – Biztos vagyok benne, hogy az anyukám szívesen meghívja vacsorára. Híres a lasagnéjáról.

Justin elmosolyodott.

– Jól hangzik. Nem is emlékszem, mikor ettem utoljára házi kosztot.

– Ha már itt tartunk… jobb, ha felhívom, és szólok neki, hogy jövünk.

Carli felvette a mobiltelefonját az asztalról.

Justin megértette a célzást, és felállt.

– Holnap találkozunk.

6. FEJEZET

Mire Carli másnap reggel megérkezett, Justin már megbánta, hogy egyáltalán eljött Bostonba. Egyértelműen meg kellett volna mondania a szüleinek, nem akarja, hogy bármi köze legyen a vállalathoz. Amint végzett itt, visszatér a nyugati partra, és ha lehet, soha többé be nem teszi a lábát Massachusettsbe.

A Cape Cod-i üzlet dolgozóinak alkalmazkodniuk kell a megváltozott körülményekhez. Emellett a végső döntés nem rajta múlik, hiszen ő csak tanácsadó.

Carli megállt a ház előtt, és kinyitotta a csomagtartót. Justin bedobta a táskáját, és helyet foglalt az anyósülésen.

– Köszönöm a fuvart.

– Nincs mit. Legkésőbb délre ott leszünk. Elviszem a panzióba, aztán leülünk beszélgetni Mr. Freiderrel.

– Jól hangzik.

– És remélem, nincs semmi programja ma estére – tette hozzá Carli.

A lány szavai mulattatták Justint, hiszen egy lelket sem ismert Cape Codon. Sőt egész New Englandben.

– Nincs. Miért?

– Anyám ragaszkodik hozzá, hogy ma mindketten náluk együnk.

– Nagyon kedves tőle.

Carli besorolt a forgalomba.

– Lehet, hogy hamarosan megváltozik a véleménye.

– Miért?

– Az élet elég kaotikus nálunk. A testvéreim is ott lesznek, egyikük a férjével meg a fiával. Aki lehet, hogy egy barátját is magával hozza.

Justin lehajtotta az árnyékolót, mert az alacsonyan álló nap a szemébe sütött.

– Hát… mozgalmas lehet.

– Kaotikus. – Carli az útra szegezte a tekintetét. – A szüleim elég makacsok tudnak lenni. Odahaza hajlamos vagyok mindenre igent mondani, mert nincs értelme vitatkozni.

– Nyilvánvalóan mindannyian közel állnak egymáshoz – jegyezte meg Justin.

– Néha azt hiszem, túl közel.

A férfi várta a további részleteket. Semmiképpen sem akart a bolt tervezett bezárásáról beszélgetni.

– Szóval van egy unokaöccse? – kérdezte meg.

– Igen, négyéves. Kis örökmozgó.

– Egyáltalán nincs tapasztalatom gyerekekkel.

Carli futó oldalpillantást vetett a férfira.

– Én sem tudom bébiszitternek elképzelni magát.

Justin nevetett.

– Még egy kaktuszt sem tudok életben tartani.

– Ha Ray az idegeire megy, nyugodtan rázza le.

– Mennyire idegesítő?

Carli hangosan felkacagott.

– Ne értsen félre! Ray tényleg nagyon aranyos, és egyszerűen imádom. De néha tényleg olyan, mint a tornádó. – Miután egy kicsit lejjebb vette a fűtést, folytatta: – Gyakran felváltva próbáljuk megfékezni.

Ez a leírása gyermekként rá is vonatkozhatott volna. De neki csak a szülei voltak, és a nála nem sokkal idősebb bátyja. Az apja szinte soha nem tartózkodott otthon. És rengeteg bébiszittert elfogyasztottak.

Az anyját túlságosan lefoglalta a saját démonaival való küzdelem, és alig törődött a gyerekeivel. Miután a szülei különváltak, Justin még magányosabbnak érezte magát. Egyik városból a másikba költöztek, és az anyja folyton váltogatta a barátait.

Tehát Carli unokaöccsével ellentétben a kis Justin soha nem tapasztalta meg a gondoskodást és a biztonságot.

Nagyjából félúton voltak, a forgalom egyre sűrűbbé vált, míg végül szinte már csak araszoltak.

– Kaliforniára emlékeztet – jegyezte meg Justin.

– Az évnek ebben az időszakában különösen sokan járnak erre, mert van itt egy nagy outlet. És hamarosan karácsony.

– Még valami, ami a karácsony ellen szól.

Carli feléje fordult.

– Meglehetősen ironikus, hogy az Egyesült Államok egyik legnagyobb játékkereskedője, a Hammond’s Toys egyik örököse hallani sem akar a karácsonyról.

– Nos, ahogy a partin is meséltem, mi nem úgy ünnepeltünk, mint mások. A karácsony számunkra leginkább az üzletről szólt. És ilyenkor a szüleim még a szokásosnál is többet veszekedtek.

– Egyáltalán nincsenek szép emlékei az ünnepről?

– Nem sok. – Justin egy pillanatig habozott. – Csak egy. Akkoriban körülbelül hatéves lehettem. Valamilyen rendezvényről tartottunk haza, kora este volt. Elhajtottunk egy látványos karácsonyi vásár mellett. Neonbetűk hirdették, hogy „Karácsonyi csodaország”. Az apám legnagyobb meglepetésünkre utasította a sofőrt, hogy forduljon vissza, és hajtson át rajta. Varázslatosnak találtam a színes fényeket és a figurákat. – Mosoly játszott Justin ajkán. – Ez volt az első és utolsó alkalom, hogy ilyesmit csináltunk – tette hozzá.

Milyen szomorú, hogy nincs több szép emléke a karácsonyi időszakról! – gondolta Carli.

Aztán megpillantotta a táblát. Tökéletes időzítés.

– Szerencséje van – jelentette ki.

– Igen? Milyen értelemben?

– Történetesen egy hasonló karácsonyi látványosság közelében járunk. Nem éppen csodaország, csak egy park, ahol sétálni lehet. Minden évben szépen feldíszítik, és árusok is vannak. Ilyenkor persze nincsen felkapcsolva a világítás, de azért menjünk, és nézzük meg!

Justin felnevetett, majd Carlira nézett.

– Úgy tűnik, komolyan gondolja.

– Természetesen. A következő kijáraton lehajtok. Ott elüthetjük az időt, amíg a forgalom csökken. Nappal nem olyan látványos, mint sötétben, de még mindig jobb, mint az autók hátsó lámpáit bámulni.

– Tényleg nincs erre szükség, Carli! Csak egy jelentéktelen gyermekkori emlékről meséltem.

– Akkor is tegye meg a kedvemért! Szeretném egy kicsit kinyújtóztatni a lábam. Emellett az almabor itt különösen finom. És szomjas vagyok.

Justin lemondóan felsóhajtott.

– Rendben.

– Köszönöm. Ez a legkevesebb, amit megtehet a sofőrjéért.

– Meggyőzött.

Carli még mindig mosolygott, amikor néhány perc múlva a következő kijárathoz ért. Nem sokkal később elérték a parkot, amely egyfajta karácsonyi vásár helyszíne volt. A bejárati kapunál nagy tábla hirdette, hogy „Karácsonyfalva”.

– Ez az – mondta Carli, amikor mindketten kiszálltak.

– Miért csináljuk ezt? – kérdezte Justin, de a lány egyszerűen figyelmen kívül hagyta a kérdését.

– Kezdjük az almaborral. Gyerünk!

A férfi követte, de megállt, amikor egy istállóhoz értek, ahol gyerekek etették az állatokat.

– Rénszarvasok? – hitetlenkedett.

– Igen.

Carli megfogta a férfi karját, és magával húzta.

– Nem kell megsimogatnia őket, amíg nem ittunk almabort.

– Egyáltalán nem állt szándékomban megsimogatni őket.

Carli ebben a pillanatban megcsúszott a jeges talajon, de Justin villámgyorsan reagált: megragadta a derekát, és magához húzta.

– Jók a reflexei – mondta a lány rekedten.

Orrát megcsapta a férfi szantálfaillata, és késztetést érzett, hogy odasimuljon hozzá.

– Óvatosan! – figyelmeztette Justin. – Nem lenne jó, ha törött bokával érkezne a családjához.

Carli mély levegőt vett, és megpróbált koncentrálni.

– Köszönöm, hogy megmentett. Egy törött boka biztosan elrontotta volna a karácsonyomat.

A férfi rámosolygott. Carli vonakodva elhúzódott tőle.

– Az almabort én állom – mondta, és megborzongott.

Justin levette a sálját, és átnyújtotta neki.

– Tessék. Majd megfagy.

– Nem fogadhatom el.

De a férfi nem törődött vele, és a karjára tette a kezét.

– Csak azért van itt kint a hidegben, mert meséltem egy gyerekkori emlékről. Szóval ez a legkevesebb, amit tehetek.

Azzal megfordította a lányt, és a nyaka köré tekerte a sálat. A csodálatosan puha anyagnak Justin-illata volt. Carlinak ismét emlékeztetnie kellett magát, hogy a férfi valójában a főnöke.

A legutóbbi kapcsolata után egy életre elegendő pletykát kellett elviselnie. Az idősebb nővére szerint még most, egy év elteltével is közszájon forog a sztori Westersonban.

A karácsonyi fűszerek illata egyre intenzívebbé vált. Útközben számos karácsonyi jelenetet ábrázoló kis színpad mellett haladtak el. Végül egy bódéhoz értek, amely előtt sorban álltak az emberek.

Miután Carli mindkettőjüknek rendelt almabort, átnyújtotta Justinnak az egyik gőzölgő műanyag poharat.

– Óvatosan! – figyelmeztette a férfit. – Még forróbb, mint amilyennek látszik. Szóval megérte ez a kis kitérő?

Az almabor finom volt. Justin azonban nem árulta el, hogy már a lány arckifejezése is megérte a kitérőt. Koccintásra emelte a poharát, mire Carli felujjongott:

– Tudtam, hogy ízleni fog!

– Mintha almás rétest innék.

– Pontosan. – Carli körbenézett. – Amikor kicsik voltunk, minden évben eljöttünk ide. Egyfajta hagyomány volt nálunk.

Justin ivott egy újabb kortyot, és a pohár pereme fölött a lányra nézett.

– Úgy tűnik, a családja ápolja a hagyományokat.

– Nem minden családban van ez így?

– Nem. Hacsak a kiabálást és a tányérok földhöz csapkodását nem soroljuk a hagyományok közé.

Carli óvatosan a férfi karjára tette a kezét.

– Akkor új hagyományokat kell kialakítania.

Justin felnevetett. Számára elég, hogy szenteste baseballmeccset néz, és egyedül, békében eszik.

– Soha nem késő – mondta Carli halkan.

Justin nem válaszolt. Megitta az almaborát, és a műanyag poharat bedobta a mögöttük lévő szemetesbe. A lány egy pillanatig habozott.

– Jöjjön, köszönjünk a Mikulásnak!

Amikor végül visszatértek a kocsihoz, Justin meglepődve állapította meg, hogy eltelt másfél óra. Carli még arra is rávette, hogy megsimogassa a rénszarvast.

Az autópályán robogva oldalról Carlira sandított. A lánynak igaza volt. Ez a kis kiruccanás kellemes változatosságnak bizonyult, és jól érezte magát. Könnyű volt elfelejtenie a külvilágot.

7. FEJEZET

– Megérkeztünk – jelentette be Carli, amikor több autó mögött megállt egy tornácos, fehér kerítéssel körülvett ház felhajtóján. – Vértezze fel magát lelkileg! Úgy tűnik, mindenki itt van.

– Ki mindenki?

– A húgaim, Marnie és Perri. Ikrek, és még csak tinédzserek. Aztán a legidősebb nővérem, Tammy. Az ott hátul az ő autója. – Egy fehér kisbuszra mutatott. – A sógorom és az unokaöcsém is itt van. A Mini pedig a másik nővéremé, Janie-é. Két évvel idősebb nálam. Valószínűleg elhozta a barátját is. – A hangja feszültségről árulkodott. Valami történhetett közte és Janie között, gondolta Justin. Most Carli kinyitotta az ajtót, és kiszállt. – És persze itt vannak a szüleim.

Justin próbálta megjegyezni a neveket, miközben azon tűnődött, hogyan fér el ennyi ember ebben a kis házban.

– Jöjjön, bemutatom mindenkinek! – Carli a férfi felé hajolt. – Ha gondolja, felfrissítheti magát. Hosszú volt az út.

Mivel az utolsó szakaszon megint dugóba kerültek, úgy döntöttek, hogy egyenesen a lány szüleinek házához mennek. Végül is Justin nem akart udvariatlannak tűnni azzal, hogy késik.

Carli a saját kulcsával nyitotta ki az ajtót.

– Halló! Itt vagyunk!

Beléptek egy kicsi, de rendezett nappaliba. Az egyik falnál nagy piros kanapé állt, rajta egy csomó párna, a padlón mintás szőnyeg terült el. Az előszobában és itt is több játék autó hevert szétszórva. A kandalló melletti sarokban feldíszített karácsonyfa állt.

– A konyhában vagyok – szólt egy női hang.

Miután Carli felakasztotta a kabátjaikat a bejárati ajtó melletti szekrénybe, Justin követte őt a konyhába, ahol finom karácsonyi fűszerek illata terjengett. Csak most jött rá, mennyire éhes.

– Carli! Hát megérkeztél!

Egy vékony nő lépett oda hozzájuk mosolyogva. Justin azonnal észrevette a hasonlóságot. Carli édesanyjának ugyanolyan sötétbarna szeme volt, mint a lányának, és ugyanolyan finom vonásai.

– Annyira örülök, hogy itthon vagy! – mondta az asszony, és megölelte Carlit.

Carli a férfira mutatott.

– Anya, ő Justin Hammond. Ööö… a főnököm.

Justin kezet nyújtott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Tynan.

Az asszony figyelmen kívül hagyta a gesztust, és szívélyesen megölelte a férfit.

– Kérem, szólítson Louise-nak!

Justin sikertelenül próbált visszaemlékezni, mikor ölelte át utoljára egy középkorú nő.

– Köszönöm a meghívást, Louise. Nagyon otthonos itt.

– Hol vannak a többiek?

Carli kivett egy szelet kenyeret az asztal közepén álló kosárból, és beleharapott.

– Apád bevásárol, a többiek pedig elmentek sétálni – válaszolta Louise. – Ray ma délután nem akart aludni, biztosan fáradt lesz. Őrülten izgatott, mert jön a nagynénje. Tehát a te hibád. – Carli felnevetett, Louise pedig Justinhoz fordult. – Vannak unokahúgai vagy unokaöccsei?

– Nincsenek. Van egy bátyám, de neki nincsenek gyerekei. Carli mesélt az unokaöccséről. Alig várom, hogy találkozzam vele.

Azonban halvány fogalma sem volt, miről beszéljen egy kisgyerekkel.

Carli nevetett, mert alighogy Justin kimondta ezeket a szavakat, Ray berontott a konyhába, és a karjába vetette magát.

– Carli néni! Végre!

Carli letérdelt, és magához szorította a kisfiút.

– Helló, kisember! – Kedvesen megsimogatta a haját. – Hiányoztál.

– Te is nekem.

– Hogy megnőttél! Lássuk, fel tudlak-e még emelni! – Carli játékosan nekikészült, hogy felemelje a gyereket. – Hű, de nehéz vagy! – Aztán a kisfiúval együtt Justinhoz fordult. – Szeretném, ha megismerkednél egy barátommal.

Ray felvonta a szemöldökét.

– Ki az?

– Ne légy udvariatlan, Ray! – figyelmeztette Carli. – Ő Justin Hammond, és Mr. Hammondnek kell szólítanod.

– Mr. Hammond?

A férfi közelebb lépett.

– Jobban szeretném, ha Justinnak szólítanál. Én hívhatlak Raynek?

A kicsi kuncogott.

– Persze, hiszen ez a nevem – jelentette ki büszkén, majd a lány rémületére hozzátette: – A tiéd pedig meglehetősen viccesen hangzik.

Carli meg akarta dorgálni, de Justin csak nevetett.

A következő pillanatban a többiek is beléptek a konyhába. Carli mindenkit bemutatott Justinnak. A legidősebb nővére, Tammy megölelte őt. Janie viszont láthatóan tétovázott. Carli rémesnek találta ezt a távolságtartást. Egy évvel ezelőttig nagyon közel álltak egymáshoz. Az anyja arckifejezéséből ítélve ő sem örült ennek.

Carli megkockáztatott egy pillantást Justin irányába. A férfi nyilvánvalóan észrevette a Janie és közte lévő feszültséget.

És akkor megjelent Warren. Carli pulzusa száguldani kezdett, de összeszedte magát, és udvariasan rámosolygott Janie barátjára.

– Carli, örülök, hogy újra látlak – mondta Warren, majd odaállt Janie mellé.

– Szia, Warren! – Carli Justinra mutatott. – Szeretném, ha megismernéd Justint.

Miközben a két férfi kezet fogott, Ray megszólalt:

– Azt hiszem, ő Carli néni barátja!

A lány elfojtott egy rémült kiáltást.

Tammy Justinhoz fordult.

– Kérem, bocsásson meg! Higgye el, mindent megteszünk, hogy Rayt jó modorra tanítsuk!

– Nem kell bocsánatot kérnie – biztosította Justin, majd Carli meglepetésére hozzátette: – Nagyon szórakoztatónak találom a kisfiát.

Carli mély lélegzetet vett.

– Nem, ez nem igaz – mondta az unokaöccsének. – Justinnal csak együtt dolgozom.

Ray megvonta a vállát.

– Oké. Akarod, hogy megmutassam az új teherautómat?

– Persze – válaszolta Carli.

Ray Justinhoz fordult.

– Gyere, neked is látnod kell!

Carli nem túlzott, amikor azt mondta, hogy a vacsora a szüleinél kaotikus lesz. A családtagok keresztbe-kasul beszéltek, és miután megkérték a vendéget, hogy először ő szolgálja ki magát, a többiek fesztelenül átnyúltak az asztal fölött.

Mindenki bekapcsolódott a társalgásba, még a kis Ray is, amennyire csak tudott. Senki sem tiltotta meg neki, hogy beszéljen, senki sem szidta meg, amikor a saláta felét a padlóra szórta. Az egyik iker gyorsan feltakarította, és szeretettel megsimogatta a haját.

Ez volt a leghangosabb vacsora, amelyen Justin valaha is részt vett. És ugyanakkor ez volt a legélvezetesebb. Egészen más volt, mint gyerekkorának étkezései, amelyek mindig jeges csendben teltek – ha az anyja egyáltalán leült mellé.

Azon tűnődött, vajon miért érzi ilyen jól magát itt.

– Kér még egy szelet lasagnét, Justin? – tudakolta Carli édesanyja.

A férfi megrázta a fejét.

– Már kettőt ettem.

– És? – szólalt meg Carli sógora az asztal túloldaláról, amiért egy puszit kapott Tammytől.

Mielőtt Justin válaszolhatott volna, az ikrek veszekedni kezdtek az utolsó szelet kenyérért. Amikor végül kettétörték, mindketten felszabadultan nevettek. Ray és Justin is csatlakozott hozzájuk. Hamarosan mindenki kacagott.

Így szokott tehát lezajlani itt egy családi vacsora – egészen másképp, mint azok a csendes étkezések, amelyeket a bátyja és ő a tévé előtt fogyasztottak, miközben az anyjuk odafent a szobájában sajnálta magát, az apjuk pedig az irodában volt. De akkor legalább nem egyedül evett.

Miután az anyja elvitte őt magával, még ez sem maradt neki.

Carli figyelte, ahogy Justin nevetgél valamin, amit a sógora mondott, miközben a kandalló mellett állnak, és kávéznak. Miért nem lepi meg, hogy Justin ilyen jól hangot talált temperamentumos családjával?

Persze Tynanék mindig is nagyon vendégszeretőek és nyitottak voltak. De úgy tűnt, mintha mindannyian évek óta ismernék Justint, mintha hozzájuk tartozna.

Carli felsóhajtott. Valószínűleg csak képzelődik. A körülmények ellenére mélyen legbelül be kellett ismernie, hogy a férfi nem is olyan rossz ember. Hogy akár a szívébe is zárhatná.

A következő pillanatban Ray odament Justinhoz, és megrántotta a nadrágszárát. A férfi azonnal letette a kávéscsészéjét, és letérdelt, hogy neki szentelje minden figyelmét. Carli hirtelen olyan fájdalmas vágyakozást érzett, amit nem értett.

Mi baja van? Gyorsan elfordult, hogy visszatérjen a konyhába.

8. FEJEZET

Másnap reggel Justin a Sailor’s Inn recepciójánál várta Carlit, hogy együtt ellátogassanak a játékboltba. A fogadó idilli volt, és hangulatos, egészen más, mint a nyugati parton lévők. A berendezés a tengert idézte.

A várakozásaival ellentétben Justin éhes volt. A bőséges vacsora után azt hitte, hogy legalább egy hétig nem lesz képes újra enni. Mintha olvasott volna a gondolataiban, egy duci nő lépett oda hozzá, a kezében egy tálca még meleg muffinnal.

– Ugye nem akart úgy lelépni, hogy előtte nem eszik semmit? – kérdezte mosolyogva, mielőtt a tálcát letette volna a fal melletti asztalra. – Betty Mills vagyok. A férjem fogadta tegnap este.

Justin kezet fogott az asszonnyal, és ő is bemutatkozott.

– Szolgálja ki magát! – Betty az illatozó muffinokra mutatott. – Ma vaníliás-mandulást és málnás-csokoládést sütöttem.

Justin szájában összefutott a nyál. Ez a süti biztosan sokkal jobb ízű, mint a száraz müzliszeletek, amelyeket reggelente munkába menet szokott enni.

A következő pillanatban kinyílt mögöttük az ajtó, és Carli lépett be hideg légáramlat kíséretében.

– Carli Tynan! – köszöntötte Betty, és az arca felragyogott. – Olyan jó újra látni téged!

– Jó reggelt, Betty! Justin? – Carli tekintete a tálcára vándorolt. – Látom, Betty kitűnően gondoskodik a vendégeiről.

– Téged is megkínálnálak, de biztos vagyok benne, hogy az anyád jól tart – mondta Betty.

Carli az égre emelte a tekintetét.

– Valósággal tömi belém az ételt!

Justin fogott egy vaníliás-mandulás muffint, és jóízűen beleharapott. Mennyei íze volt. Amikor Carlira nézett, a lány jelentőségteljesen elmosolyodott.

– A vaníliás-mandulás muffin Betty specialitása, éppen csak megelőzi az áfonyásat.

– Meglátja, kávéval még jobban ízlik. – Betty töltött Justinnak egy csészével. – Tejjel és cukorral?

– Feketén kérem.

Justin átvette a csészét. A seattle-i kávé sem rossz, de ennek már az illatától is lázba jött.

– És mi szél hozta Westersonba, Mr. Hammond? – érdeklődött Betty.

Justin Carlira nézett, mert nem tudta, mit válaszoljon. A lány vajon mennyit akar elmondani a helybelieknek a látogatásuk okáról? Bár még huszonnégy órája sem volt itt, máris felfigyelt rá, milyen összetartó közösség él itt. A lakosok valószínűleg nem örülnének, ha megtudnák, hogy a játékboltot bezárás fenyegeti.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Carli válaszolta meg a kérdést:

– Justin a családja vállalkozását keresi fel.

Szerencsére Betty nem faggatózott tovább.

Néhány perccel később már úton voltak a bolt felé. A hideg miatt a járókelők vastag kabátokba burkolóztak.

– Betty muffinjai egyszerűen isteniek – jegyezte meg Justin, hogy megtörje a csendet.

– Valóban.

Carli kissé szórakozottnak tűnt. Valószínűleg aggódik, hogy a főnökei milyen döntést hoznak a játékbolt ügyében. Justin nagyon szerette volna megnyugtatni a lányt, de kénytelen lesz őszinte véleményt mondani.

Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy csalódást kell okoznia Carlinak. Ami jobban zavarta, mint azt bevallotta volna magának. Miért is? Hiszen csak néhány napja ismeri a lányt. Ennek ellenére közel érezte magához, és azt kívánta, bárcsak a vonzalma ne lenne egyoldalú.

Útközben Carli többször megállt, elbeszélgetett az emberekkel, és bemutatta nekik Justint. Úgy tűnt, hogy mindenkit ismer, és mindenkihez van egy-egy kedves szava, egy meleg mosolya.

Amíg egy férfi fel nem bukkant az egyik sarkon. Carli ijedten összerezzent. Justin azonnal felismerte őt. Warren volt az, a nővére, Janie barátja.

Egész este érezte a feszültséget kettejük között, és szemlátomást mindent megtettek, hogy elkerüljék egymást. Láthatóan Janie is kényelmetlenül érezte magát. Furcsának tűnt ez egy olyan családban, ahol egyébként mindenki olyan közel állt egymáshoz.