A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Emperor’s Tomb

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc. New York, 2012

Fordította: Lantos István

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2012 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2012, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-694-1

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Fran Downingnak, Frank Greennek, Lenore Hartnak,
David Poyer-nak, Nancy Pridgennek,
Clyde Rogersnek és Daiva Woodworthnek,
ezeknek a kiváló tanároknak.

Tanulmányozd a múltat, ha meg akarod érteni a jövőt!

KONFUCIUSZ

A történelem egy próbababa, amit úgy öltöztetsz föl, ahogy akarsz.

KÍNAI MONDÁS

Minden országnak, legyen apró vagy hatalmas, van egy közös fogyatékossága: az, hogy az uralkodót érdemtelenek veszik körül. Akik ellenőrizni akarják az uralkodókat, azok előbb legyenek tisztában saját titkos félelmeikkel és vágyaikkal.

HAN FEJ-CE, KR. E. 3. SZÁZAD

A KÍNAI TÖRTÉNELEM NÉHÁNY FONTOS DÁTUMA

KR. E. 1765–1027 Sang-dinasztia (a legrégebbi ismert uralkodó dinasztia)

770–481 Tavasz és Ősz korszak

551–479 Konfuciusz, az eunuch-rendszer-kezdete

481–221 Egymással hadakozó fejedelemségek kora és a legizmus fölemelkedése, az első kínai olajfúrások

221 Csin Si Huang-ti egyesíti az egymással háborúzó kínai államokat, és Első Császár lesz

210 Csin Si meghal; megalkotják a terrakotta hadsereget, és eltemetik az Első Császárral együtt a mesterséges császári dombsírba

146–KR. U. 67 Az eunuch-rendszer politikai erővé válik

KR. E. 89 Szima Csien kiegészíti a Történész feljegyzéseit (Sidzsi)

KR. U. 202–1912 Különféle kínai dinasztiák virágzó kora

1912 Lemondatják az utolsó kínai császárt; a dinasztikus uralkodás vége; az eunuch-rendszert megszüntetik; megalakul a Kínai Köztársaság Kommunista forradalom; megalakul a Kínai Népköztársaság

1974 Ismét fölfedezik a terrakotta (agyag) hadsereget

1976 Mao Ce-tung meghal

ELŐJÁTÉK

PAKISZTÁN ÉSZAKI RÉSZE

MÁJUS 18., PÉNTEK

8 ÓRA 10 PERC

Golyó süvített el Cotton Malone mellett, hasra vágódott a sziklás talajon, és körülnézett valami fedezék után az elszórtan álló nyárfák között. Cassiopeia Vitt ugyanezt tette, aztán az éles köveken hason csúszva elvergődtek egy nagyobb szikláig, amely fedezéket nyújtott mindkettejüknek.

Újabb lövések dördültek.

– Ez már kezd komollyá válni – mondta Cassiopeia.

– Gondolod?

Hegyi túrájuk eleddig eseménytelen volt. Körülöttük meredeztek a földgolyó legmagasabb hegycsúcsai. A világ tetején, több mint háromezer kilométerre Pekingtől Kína Hszincsiang tartományának délnyugati csücskében vagy Pakisztán északi felében – attól függően, hogy kit kérdez az ember –, pont egy erősen vitatott határtérségben.

Ami magyarázatot adott a katonák jelenlétére.

– Nem kínaiak – mondta a nő. – Egy pillanatra láttam őket. Egész biztos pakisztániak.

Hat-hétezer méteres csúcsok láncolata vett körbe itt gleccsereket, amelyeket helyenként zöldesfekete erdőfoltok és buja növényzetű, mély völgyek szabdaltak. Itt találkoztak négy irányból a Himalája, a Karakorum, a Hindukus és a Pamír végig érő hegyvonulatai. Ez a fekete farkasok és kék mákvirágok, kőszáli kecskék és hópárducok földje volt. Ahol a tündérek összegyűlnek, gondolta Malone, visszaemlékezve egy régi utazó megjegyzésére. És ez lett az ihletője James Hilton A Kék Hold völgye nevű fantáziabirodalmának. Valóságos paradicsom túrázóknak, hegymászóknak, vadvízi evezősöknek és síelőknek egyaránt. Sajnos azonban India és Pakisztán is magáénak követeli a területet, miközben Kína továbbra is a felügyelete alatt igyekszik tartani, úgyhogy a három kormány már évtizedek óta vitatkozik az isten háta mögötti vidék hovatartozásáról.

– Úgy tűnik, tudják, hova igyekszünk – mondta Cassiopeia.

– Ez a gondolat már bennem is fölmerült. – Malone úgy érezte, hozzá kell tennie még valamit. – És ezek a katonák elég közel vannak ahhoz, hogy megsebesíthessenek.

Megpróbálta munkára serkenteni fotografikus emlékezetét. Törte a fejét, hogy mit tegyenek. Előző nap a térség térképét tanulmányozva azt vette észre, hogy a világnak ezt az elhagyatott részét, amely nem lehet nagyobb New Jersey-nél, egykor Hunzának nevezték, és több mint kilenc évszázadon át önálló hercegség volt, amelynek függetlensége csak az 1970-es években szűnt meg. A világos bőrű, világos szemű helyiek azt állítják, hogy Nagy Sándor katonáinak leszármazottai, mióta a görögök több mint kétezer évvel ezelőtt meghódították ezt a területet. És ki tudja? A vidék évszázadokon át szinte teljesen elszigetelődött a külvilágtól, egészen az 1980-as évekig, amikor a Karakorum autóút odaért, és átszelte, és ezzel Kínát összekötötte Pakisztánnal.

– Bíznunk kell abban, hogy ő majd elintézi – válaszolta végül a nő.

– A te embered, nem az enyém… Te menj előre, én fedezlek.

Megragadta kínai automata pisztolyát. Nem rossz fegyver. Tizenöt töltény, pontos céltartás. Cassiopeia is felkészült. Malone ezt szerette benne – bármilyen helyzetben föltalálta magát. Jó csapat voltak ők ketten, és ez a spanyol–arab nő kifejezetten izgatta.

Cassiopeia elrohant egy csoport borókafenyő irányába.

Malone a sziklatömb fölé emelte a pisztolyt, és felkészült, hogy a legcsekélyebb mozgásra azonnal tüzeljen. Jobboldalt a fák lombjaim átszűrődő halvány fényben észrevette egy puskacső fémjének villanását, amikor egy fatörzs mellett kidugták.

Lőtt.

A cső eltűnt.

Elhatározta, hogy kihasználja a pillanatot, és Cassiopeia után eredt, a szilát továbbra is fedezékül használva üldözőik elől. Utolérte a nőt, és mindketten továbbszaladtak, megpróbálva minél több fát fedezékül használni.

Mögöttük élesen durrantak a puskalövések. Golyók fütyültek körülöttük.

Az ösvény kikanyarodott a fák közül, egy elég meredek, de azért jól mászható hegyoldalba, és egy sziklatömbökkel lazán teleszórt hegyfok felé tartott. Itt már nem sok fedezék mutatkozott, de hát nem volt választásuk. Az ösvényen túl olyan mély szakadékot látott, amelyben legfeljebb délben van némi világosság. Jobboldalt szurdok nyílt, ők meg annak a peremén rohantak. A túloldalon napfény ragyogott, amit alig tompított a fekete hegyi pala. Harminc méterrel alább homoktól sárgás víz hömpölygött, tajtékot hányva a sziklákon.

Fölkapaszkodtak a meredélyen.

Malone meglátta a hidat.

Pontosan ott, ahol mondták.

Nem valami fene szilárd: rozoga facölöpök meredeztek a két part szikláin, s a híd vastag kenderkötelekkel összeerősített deszkákból állt. Az egész erősen himbálódzott a folyó fölött.

Cassiopeia fölért az ösvény végére.

– Át kell mennünk.

Malone nem örült, de belátta, hogy nem tehetnek mást. Úti céljuk a másik oldalon van.

A távolból puskadörrenés visszhangzott, ezért hátranézett.

Sehol egy katona.

Ez aggasztotta.

– Lehet, hogy el tudta terelni őket – mondta a nő.

Bizalmatlansága védekezésre kényszerítette Malone-t, de most nem volt idő a helyzet részletes elemzésére. Bedugta a fegyvert a kabátzsebébe. Cassiopeia ugyanezt tette, aztán a hídra lépett.

A férfi követte.

A deszkák valósággal reszkettek a lent hömpölygő víz sodrásától. Malone úgy becsülte, hogy harminc méternél kevesebb a távolság a másik oldalig, viszont szinte a levegőben lesznek majd, minden fedezék nélkül, ha az árnyékból a fényre lépnek. A túloldalon látszott az ösvény folytatása, amely ritkás fövenyen át további fák közé vezetett. Észrevett egy alakot, körülbelül négy méter magasat, amit az ösvénynél lévő sziklafalba véstek – egy buddhista képet, éppen ahogy mondták.

Cassiopeia hátrafordult, keleti vágású szeme villogott a nyugati karakterű arcában.

– Ez a híd nincs valami jó állapotban.

– Remélem, pár percig még kitart.

A nő megragadta a híd ívét tartó szakadozott kötelet.

Malone erősebben markolta a durva, érdes kendert, aztán döntött:

– Én megyek előre.

– És mi ennek az indoka?

– Én vagyok a nehezebb. Ha engem elbír, akkor téged is.

– Minthogy ezzel nem tudok vitába szállni – lépett oldalt Cassiopeia –, hát csak tessék!

Malone átvette a vezetést, lábát a folyamatos rezgéshez igazította.

Semmi jele, hogy üldöznék őket.

Úgy döntött, sietős léptekkel lesz a legjobb, nehogy a deszkák más ütemben rezegjenek. Cassiopeia követte.

A folyó zúgásába most új hang vegyült.

Mély hangok. Messziről, de egyre hangosabban.

Tump. Tump. Tump.

Jobbra kapta a fejét, és először a sziklafalra vetülő árnyat látta meg körülbelül másfél kilométernyire, ahol a szurdok, amely fölött épp átkeltek, egy másik, hasonlóan függőleges falú, szűk szakadékkal találkozott.

Középtájt úgy tűnt, hogy a híd jól bírja, bár a penészes deszkák némelyike szivacsosan puha volt. Malone laza fogással csúsztatta a tenyerét a kenderkötélen, készen arra, hogy bármely pillanatban szorosan megmarkolja, ha valamelyik lap beszakadna alatta.

A távoli árny egyre nőtt, aztán egyértelműen kivehetővé vált egy AH–1-es Cobra harci helikopter.

Amerikai gyártmány, de ez most nem segít.

A pakisztániaknak vannak ilyen gépeik, amelyeket Washingtontól kaptak, hogy támogassák a feltételezett szövetségeseiket a terrorizmus elleni háborúban.

A Cobra egyenesen feléjük repült. Kettős rotorja és két motorja volt, fedélzetén pedig 20 milliméteres géppuskák, tankelhárító lövegek és levegő–föld rakéták. Olyan gyors, mint egy darázs, és ugyanolyan jól tud manőverezni is.

– Ez nem azért jött, hogy nekünk segítsen – kiáltott oda Cassiopeia.

Malone is így gondolta, de nem ez az alkalmas időpont, hogy kimondja: lám, mindvégig igaza volt. Pontosan ezzel a céllal terelték őket ide.

A jó édes anyját annak a szemétládának…

A Cobra tüzelni kezdett.

Nyomban záporozni kezdtek feléjük a 20 milliméteres lövedékek.

Malone hasra vágta magát a deszkákon, aztán odább gurult, és a lába mellett hátratekintve látta, hogy Cassiopeia is ugyanezt tette. A Cobra tovább száguldott feléjük, lapátjai hasították a száraz, tiszta levegőt. A lövedékek eltalálták a hidat, és vad erővel szaggatták föl a deszkákat meg a köteleket.

Újabb sorozat.

Egyértelműen arra a háromméteres szakaszra, amely közte és Cassiopeia között van.

Malone látta, hogy a nő szemében felvillan a düh. Cassiopeia előkapta pisztolyát, föltérdelt, és elkezdte lőni a helikopter fülkéjét. De Malone is tudta, hogy a helikopter fémbevonata, meg hogy csaknem háromszáz kilométeres sebességgel közeledik, gyakorlatilag a nullával teszik egyenlővé annak az esélyét, hogy valami kárt tegyen benne.

– A francba, feküdj már le! – ordított a nőre.

Egy újabb sorozat megsemmisítette a hidat kettejük között. Az egyik pillanatban a fából és kötélből eszkábált szerkezet még létezett, a másikban már csak forgácsok szétfröccsenő darabjai látszottak.

Talpra ugrott, de érezte, hogy az egész szerkezet összedőlőben van. Vissza nem mehetett, így hát előrerohant az utolsó hat méteren a köteleket markolva, miközben a híd leomlott.

A Cobra továbbrepült a szakadék túlsó vége felé.

Malone erősen kapaszkodott a kötelekbe, miközben a híd kettévált, és a két fele egyre nagyobb lendülettel csapódott a szurdok két oldala felé. Malone a kötelet szorongatva repült.

Nekivágódott a sziklás falnak, visszapattant, aztán mozdulatlan maradt.

Nem hagyott időt arra, hogy a pánik hatalmába kerítse. Lassan fölfelé húzódzkodott, és apránként feltornázta magát a peremig hátralévő egy méteren. Fülében ott zúgott a folyó meg a helikopter motorjának hangja. Átnézett a túlsó oldalra Cassiopeiát keresve, és abban bízva, hogy a nőnek sikerült ugyanaz, mint neki ezen az oldalon.

Összeszorult a szíve, mikor látta, hogy a nő mindkét kezével a híd maradékába kapaszkodik, amely a szikláról lóg, és himbálódzik. Szeretett volna segítségére sietni, de semmit sem tehetett. Vagy harmincméternyire volt tőle. Közöttük pedig a szakadék.

A Cobra fölfelé szállva élesen visszakanyarodott, és megint feléjük repült.

– Föl tudsz mászni? – próbálta túlordítani a zajt.

A nő a fejét rázta.

– De igen, gyerünk! – üvöltötte Malone.

Cassiopeia feléje fordította a fejét.

– Tűnj el innen!

– Nélküled nem!

A Cobra már alig másfél kilométernyire volt csak. Bármely pillanatban elkezdhetett tüzelni.

– Mássz! – ordította.

A nő fölnyújtotta az egyik kezét.

Aztán a tizenöt méterrel alatta zúgó vízbe zuhant.

Malone-nak fogalma sem volt, milyen mély lehet ott a folyó, de a vízből mindenfelé kiálló szikladarabok egyáltalán nem nyugtatták meg.

Cassiopeai eltűnt a hömpölygő áradatban, amelynek hőmérséklete nem sokkal lehetett fagypont fölött, hiszen a hegyekben megolvadt hó táplálta.

Malone várta, hogy a nő felbukkan. Valahol. Bárhol.

De nem bukkant.

Malone egyre a lent zúgó vizet bámulta, amely követ és iszapot egyaránt sodorva sistergő, habos áradatként száguldott lefelé. Legszívesebben a nő után ugrott volna, de belátta, hogy annak nem lenne semmi értelme. Nyilván ő sem élné túl az ugrást.

Fölállt, és hitetlenkedve bámult maga elé.

Azok után, hogy annyi mindenen mentek keresztül együtt az utóbbi három évben!

Cassiopeia Vittnek vége!

EGY

KOPPENHÁGA, DÁNIA

MÁJUS 15., KEDD

12 ÓRA 40 PERC

Cotton Malone remegő ujjakkal gépelte be a weblap címét a gépbe. Ahogyan a telefon váratlan csörgése az éjszaka közepén, úgy egy névtelen üzenet sem jelentett soha semmi jót.

Az üzenet két órája érkezett, mialatt távol volt a könyvesboltjától egy dolgot elintézni, de az alkalmazottja, aki átvette a címzetlen borítékot, megfeledkezett róla, és csak néhány perccel ezelőtt adta át neki.

– Az a nő nem mondta, hogy sürgős lenne – mentegetőzött.

– Milyen nő?

– Egy kínai nő, nagyon elegáns Burberry szoknyában. Azt mondta, kizárólag magának adhatom át.

– A nevemen nevezett?

– Kétszer is.

A borítékban egy összehajtogatott pergamenlap volt, amire egy pont-org végű weboldal címe volt gépelve. Malone azonnal fölrohant a nagy lépcsőfordulón a bolt fölött lévő lakásába, és előkapta laptopját.

Beírta a címet, és várt, amíg a képernyő elsötétedett, majd megjelent rajta egy új kép. Egy videóállvány jelezte, hogy hamarosan élő közvetítés kezdődik.

Létrejött a kapcsolat.

Egy hanyatt fekvő test tűnt fel, amelynek karjai a fej fölé voltak nyújtva, a bokáinál és csuklóinál egy deszkalaphoz volt kötözve. A test úgy helyezkedett el, hogy a fej kissé alacsonyabban volt a lábfejnél. Az arcot egy törülköző takarta, de annyi nyilvánvalóan látszott, hogy a lekötözött test egy nőé.

– Mr. Malone! – A hangot elektronikusan eltorzították, úgyhogy sem a hangmagasságot, sem a hangszínt nem lehetett azonosítani. – Elég soká vártunk magára. Nem nagyon sietett. De van valami megmutatnivalóm a számára.

Egy csuklyás alak tűnt fel a képernyőn. Kezében műanyag vödröt tartott. Malone látta, hogy a vödörből vizet önt a lekötözött nő arcát fedő törülközőre. A nő megvonaglott, és láthatóan szenvedett.

Tudta, mi folyik most.

A folyadék átszivárgott a törülközőn, és akadálytalanul befolyik a nő szájába és orrába. Eleinte még lehet valahogy venni egy-két korty levegőt, mert a torok összeszorul, és így az ember kevés vizet lélegzik be, de ez csak néhány másodpercnyi haladék. Aztán működésbe lép a test természetes reflexe, és nincs többé ellenállás. Minthogy a fej alacsonyabban van a testnél, a gravitáció még jobban elnyújtja a szenvedést. Olyan, mintha az ember úgy fulladna meg, hogy nem is merítik víz alá.

A férfi abbahagyta a víz öntését.

A nő tovább küzdött a béklyóival.

Ezt a technikát már az inkvizíciók korában is ismerték. Nagyon kedvelték, hiszen nem hagyott nyomokat. Egyetlen hátránya a kíméletlensége – annyira hatékony, hogy az áldozatnak azonnal be kell ismerni mindent. Malone egyszer már megtapasztalta, évekkel ezelőtt, amikor kiképezték a Magellán Ügyosztály ügynökévé. Minden jelentkezőnek el kellett szenvednie ezt a túlélőiskolát. Malone kínjait csak fokozta az a tény, hogy irtózott mindenfajta korlátozástól. A lekötözés a vizes törülközővel együtt elviselhetetlen klausztrofóbiát okozott. Eszébe jutott, hogy néhány éve nyilvános vita is volt arról, hogy a vízpróba vajon kínzásnak számít-e.

Szerinte egyértelműen igen.

– Most jön az, amiért kapcsolatba léptem magával – mondta a hang.

A kamera ráközelített a nő arcára tekert törülközőre. Egy kéz tűnt fel a képernyőn, és levette a vizes törülközőt, amely alól Cassoipeia Vitt arca tűnt elő.

– Jaj, ne! – motyogta Malone.

Jeges rémület szorította össze a szívét. Megszédült a döbbenettől.

Ez nem lehet igaz!

Nem!

A nő pislogott, kiköhögött egy kis vizet, majd visszanyerte lélegzetét.

– Ne adj nekik semmit, Cotton, az égvilágon semmit!

A vizes törülköző ismét Cassiopeia arcára csapódott.

– Pedig az nem lenne bölcs dolog – mondta a hang. – Elsősorban a nő szempontjából.

– Maga hall engem? – szólt bele a laptop mikrofonjába Malone.

– Persze.

– Tényleg szükség van erre?

– Maga miatt? Szerintem igen. Magával óvatosnak kell lenni. Maga az Igazságügyi Minisztérium volt ügynöke. Jól kiképzett ügynök.

– Én könyvkereskedő vagyok.

A hang kuncogni kezdett.

– Ne vonja kétségbe az értesüléseimet, mert a nő életét kockáztatja vele. Azt akarom, hogy teljes mértékben legyen tisztában azzal, mi forog kockán.

– Magának meg azzal kell tisztában lennie, hogy meg tudom magát ölni.

– De addigra Ms. Vitt már halott lesz. Úgyhogy hagyja abba a hősködést! Én azt akarom, amit ő odaadott magának.

Malone látta, hogy Cassiopeia ismét küzdeni kezdett a köteleivel, miközben a törülköző alatt ide-oda ingatta a fejét.

– Ne adj oda nekik semmit, Cotton! Komolyan kérlek! Megőrzésre adtam azt oda neked. Ne térj el ettől!

Megint elkezdték önteni a vizet. A nő megszakította beszédét, mert kénytelen volt levegőért kapkodni.

– Hozza el azt a bizonyos dolgot a Tivoli Kertbe, délután kettőre, a kínai pagoda elé. Ott majd kapcsolatba lépünk magával. Ha nem lesz ott – a hang egy kicsit kivárt –, akkor azt hiszem, el tudja képzelni a következményeket.

A kapcsolat megszakadt.

Malone visszaereszkedett a székébe.

Cassiopeiával nem találkozott már több mint egy hónapja. Két hete beszéltek utoljára. Akkor a nő azt mondta, hogy valami utazásra készül, de rá jellemző módon nem árult el részleteket. A kapcsolatuk nehezen volt bizalmasnak nevezhető. Csupán vonzódtak egymáshoz, amit mindketten magukban be is ismertek. Különös módon Henrik Thorvaldsen halála közelebb hozta őket egymáshoz, és a közös barátjuk temetése utáni hetekben sok időt töltöttek együtt.

Cassiopeia kemény volt, okos és merész.

No de vízpróba?

Nem tartotta valószínűnek, hogy a nő valaha is keresztülment effajta megpróbáltatáson.

A szívébe markolt, amit az imént a képernyőn látott. Hirtelen tudatosult benne, hogy ha valami történne ezzel a nővel, az ő élete soha nem lehetne ugyanolyan, mint addig.

Meg kell találnia!

De volt egy kis probléma.

Cassiopeia nyilván arra kényszerült, hogy valami olyat tegyen, ami lehetővé teszi életben maradását. Ezúttal azonban talán túl sokat markolt.

Ugyanis semmit sem adott oda neki megőrzésre!

Malone-nak fogalma sem volt, miről beszélt a nő és fogvatartója.

KETTŐ

CSUNCSING, KÍNA

20 ÓRA

Karl Tang arckifejezéséből még csak sejteni sem lehetett, mire gondol. Már csaknem három évtizede gyakorolta, úgyhogy tökélyre fejlesztette ezt a képességét.

– Nos, ezúttal miért jött? – kérdezte a doktornő, egy merev arcú, merev tartású asszony, akinek egyenes szálú, fekete haja proletárosan rövidre volt vágva.

– Nem csillapult ellenem irányuló dühe?

– Én nem vagyok ellenséges, miniszter úr. Legutóbbi látogatásakor egyértelműen értésemre adta, hogy itt ön parancsol, annak ellenére, hogy ez az én területem.

Tang nem vett tudomást a sértő hangnemről.

– És hogy van a betegünk?

A Fertőző Járványos Betegségek Kórháza, amely Csuncsing határában terült el, csaknem kétezer tüdővészes vagy májgyulladásos beteget kezelt. Egyike volt annak az ország területén szétszórt nyolc intézménynek, amelyek szürke téglás épületeikkel, zöld kerítésükkel biztonságosan elzárták a fertőző betegeket. De ezek a tiltott területnek számító kórházak arra is ideálisnak bizonyultak, hogy a kínai börtönök rabjait is teljes titokban kezelhessék bennük.

Például Csin Csaót, akinek tíz hónappal ezelőtt agyvérzése volt.

– Az ágyában fekszik, ahogyan mindig, attól a naptól fogva, hogy idehozták – mondta a doktornő. – Ragaszkodik az élethez. Borzalmas módon károsodott. De, ismét csak az ön utasítására, nem kap semmilyen kezelést.

Tang tudta, hogy a doktornő gyűlöli, amiért elbitorolták tőle illetékességét. Mao engedelmes „mezítlábas doktoraként” – a hivatalos változat szerint – önként jött ide, és élt az egyszerű emberek között, lelkiismeretesen gyógyítva a betegeket. És bár ő volt a kórház vezetője, Tang az ország műszaki és tudományügyi minisztere, a Kínai Kommunista Párt első miniszterelnök-helyettese, vagyis a második ember az elnök–kormányfő után.

– Ahogyan azt már múltkor is világossá tettem, doktornő – mondta –, ez nem az én utasításom volt, hanem a Központi Bizottságé, amelynek mindkettőnk feltétlen engedelmességgel tartozik.

Nemcsak a bolond nő miatt mondta ki hangosan mindezt, hanem azért is, mert mögötte ott állt kíséretének három tagja, meg a Néphadsereg kapitánya is. Mindkét katonán ropogósan friss, zöld uniformis feszült, a sapkájukon meg a haza vörös csillaga. Egyikük biztos, hogy besúgó – aki valószínűleg több jóakarójának is jelent –, ezért Tang azt akarta, hogy mindegyik beszámoló elismerően szóljon róla.

– Vezessen a beteghez – rendelkezett csöndesen.

Több termen is átmentek, amelyek salátazöld vakolata göröngyösen és repedezetten fénylett a falikarok izzóinak fényében. A padló tiszta volt, de már megsárgult a folytonos súrolástól. Arcukon fehér maszkot viselő ápolónők szorgoskodtak a betegek körül, akik többnyire kék-fehér csíkos pizsamát viseltek, de némelyiken barna lepel volt, amitől inkább raboknak néztek ki.

Néhány fém csapóajtón keresztül bementek egy újabb kórterembe. Tágas volt, akár tucatnyi beteg is kényelmesen elfért volna benne, de most csak egyvalaki feküdt ott egyetlen, maszatos fehér lepedőkkel elkerített ágyon.

A levegőben rossz szag terjengett.

– Úgy látom, csak a lepedőket hagyta meg.

– Ön rendelkezett így.

Ez újabb jó pont számára besúgói jelentésében. Csin Csaót tíz hónapja tartóztatták le, de agyvérzést kapott a kihallgatása során. Árulással és kémkedéssel vádolták, egy pekingi bíróság tárgyalta az ügyét, és ítélte el távollétében, hiszen közben itt feküdt kómában.

– Pontosan olyan állapotban van, ahogy ön itt hagyta – mondta a doktornő.

Peking csaknem ezer kilométernyire volt innen kelet felé, és Tang úgy vélte, nyilván ez a távolság bátorítja a nőt. „A hadseregtől el lehet rabolni a vezérét, de még egy közembertől sem lehet elrabolni a jóra való szándékot.” Hát ez Konfuciusz egyik badarsága. Mert a kormány igenis tudná, és ezt ennek a szemtelen nőcskének figyelembe kéne vennie.

Intett, mire az egyik egyenruhás férfi a terem másik végébe vezette a doktornőt.

Odament az ágyhoz.

A hason fekvő férfi hatvanas éveinek közepén járhatott, haja hosszúra nőtt, és kócosan, piszkosan csüngött, lesoványodott teste és beesett arca egy hullára emlékeztettek. Arca és mellkasa tele volt véraláfutásokkal, miközben mindkét karjából intravénás csövek kígyóztak elő. Egy lélegeztetőgép pumpálta a levegőt a tüdejébe.

– Csin Csao, magát bűnösnek találták a Kínai Népköztársaság elárulásának vádjában. Lefolytatták a pert, majd maga kegyelmi kérvényt nyújthatott be. Sajnálattal közlöm, hogy a Legfelsőbb Népbíróság elutasította kérelmét, és helybenhagyta halálos ítéletét.

– Egy szót sem hall abból, amit ön mond – szólt át a doktornő a terem másik végéből.

Tang továbbra is az ágyat nézte.

– Lehet, hogy nem, de az ítéletet akkor is közölni kell.

Megfordult, hogy szembenézzen a doktornővel. – Így szól a törvény, és neki is joga van a törvényes eljáráshoz.

– Úgy tárgyalták az ügyét, hogy ott sem volt – tört ki a nő. – Önök egyetlen szavát sem vették figyelembe.

– A jogi képviselőjének megengedték, hogy bizonyítékokat terjesszen elő.

A doktornő undorodva rázta meg a fejét. Arcáról sütött a gyűlölet.

– Ön hallja a saját szavait? A jogi képviselőnek soha nem volt alkalma, hogy akárcsak beszéljen is Csaóval. Miféle bizonyítékokat mutathatott volna így be?

Tang nem tudta eldönteni, hogy a besúgó vajon az ő kísérőinek egyike, vagy az egyik katona. Ma már semmit sem lehetett biztosra venni. Csak azt tudta, hogy nem egyedül az ő beszámolója kerül majd a Központi Bizottság elé, ezért elhatározta, hogy tisztázza a dolgokat.

– Biztos ebben? Csao soha nem adott semmiféle életjelet?

– Eszméletlenre verték! Az agya megsemmisült! Soha nem fog fölébredni a kómából! Csupán azért tartjuk életben, mert ön, nem, bocsánat, a Központi Bizottság ezt rendelte el.

Látta az utálatot a nő szemében. Ugyanezt egyre többször tapasztalta az utóbbi időben. Főleg nők részéről. A kórház csaknem teljes személyzete – orvosok és ápolók – nőkből állt.

Nagyot léptek már előre Mao forradalma óta, de Tang továbbra is tartotta magát az apjától tanult bölcs mondáshoz. Egy férfi nem beszél üzletről a házában, és egy nő nem beszél üzletről házon kívül.

Ez a jelentéktelen doktornőcske, aki egy aprócska állami intézmény alkalmazottja, képtelen fölmérni ennek az ügynek a jelentőségét. Peking hatalmas területet uralt, amelyet kelet–nyugati irányban ötezer kilométerre, észak–déli irányban pedig több mint háromezer kilométerre terjedt ki. Jelentős része lakhatatlan hegyvidék vagy sivatag, a világ legelhagyatottabb részei. A területnek alig tíz százaléka művelhető. Csaknem másfél milliárd lakos – több mint az Egyesült Államok, Oroszország és egész Európa népessége. De csak hatvanmillióan tagjai a Kínai Kommunista Pártnak, vagyis a teljes lakosság kevesebb mint három százaléka. A doktornő párttag, már több mint egy évtizede. Ezt megnézte. Másként soha nem juthatott volna ilyen felelős pozícióba. Csak a párttagok és a han népcsoporthoz tartozók emelkedhettek idáig. A hanok képezik a lakosság döntő többségét, a maradék néhány százalék pedig ötvenhat kisebbség között oszlik meg. A doktornő apja a tartományi kormány egyik vezetője volt, a párt hű tagja, aki részt vett az 1949-es forradalomban, ráadásul személyesen ismerte Maót és Teng Hsziao-pinget is.

Tang mégis szükségesnek érezte, hogy leszögezze:

– Csin Csaónak a nép kormányához kellett volna hűnek lennie. Ehelyett ő úgy döntött, hogy az ellenségeinket segíti…

– Mi olyasmit tehet egy hatvanhárom éves geokémikus, ami árthat a népi kormánynak? Mondja meg nekem, miniszter úr! Miként árthatna most nekünk?

Tang az órájára nézett. Várt rá egy helikopter, hogy északra szállítsa.

– Csao nem volt kém – mondta a doktornő. – Sem áruló. Mit csinált valójában? Miniszter úr, mi indokolhatja azt, hogy egy embert agyvérzésig verjenek?

Nem volt ideje arra, hogy olyasmiről vitatkozzék, ami már rég el lett döntve. A besúgó majd gondoskodik ennek a nőnek a jövőjéről is. Egy hónapon belül megkapja majd az áthelyezését, apja minden érdeme ellenére, és valószínűleg ezer kilométerrel keletebbre, az ország valamely eldugott részére küldik, ahová a problémás eseteket szokták.

A másik egyenruháshoz fordult, és intett.

A tiszt a pisztolytáskájából előhúzta fegyverét, és az ágyhoz ment. Aztán golyót eresztett Csin Csao homlokába.

A test megrándult, aztán mozdulatlanná dermedt.

A lélegeztetőgép tovább pumpálta a levegőt a halott tüdőbe.

– Az ítélet végrehajtatott – jelentette ki Tang. – Tanúja volt a népi kormány képviselője, a hadsereg egy tisztje… meg ennek az intézménynek a vezetője.

Jelezte, hogy ideje indulni. A takarítás már a doktornő dolga.

Az ajtó felé indult.

– Ez csak egy tehetetlen ember volt – kiáltotta a doktornő. – Hát mivé lett a kormányunk?

– Inkább hálásnak kéne lennie – mondta Tang.

– Miért?

– Hogy a kormány nem számítja föl a kórháznak a kilőtt töltény árát.

S ezzel távozott.

HÁROM

KOPPENHÁGA

13 ÓRA 20 PERC

Malone a könyvesboltjából kilépett a Højbro Pladsra. A délutáni égen egyetlen felhő sem látszott, a dániai levegő kellemes volt. A Strøget, ez a járműforgalomtól elzárt, többutcányi terület, amelyen egymást érték a boltok, kávézók, éttermek és múzeumok, nyüzsgött a látogatóktól.

Azt a problémát, hogy mit vigyen magával, egyszerűen oldotta meg, mert fölkapta az első, keze ügyébe kerülő könyvet az egyik polcról, és berakta egy nagy borítékba. Cassiopeia nyilvánvalóan arra törekedett, hogy időt nyerjen, amikor bevonta őt az ügybe. Nem rossz ötlet, de a játék nem folytatható tovább. Azt kívánta, bárcsak tudná, miben „utazik” a nő. Múlt karácsony óta többször meglátogatták egymást, ebédeltek vagy vacsoráztak együtt, telefonon hívták egymást, vagy e-maileztek. Többnyire Thorvaldsen halála volt a téma, ami mindkettőjüket megviselte. Malone még ma sem akarta elhinni, hogy legjobb barátja nincs többé. Mindennap várta, hogy a ravasz, öreg dán majdcsak belép a könyvesboltjába, hogy beszélgessenek egy jót. Ma is mélységesen sajnálta, hogy a barátja abban a tudatban halt meg, hogy elárulták.

– Azt tetted Párizsban, amit tenned kellett – mondta neki Cassiopeia. – Én ugyanígy cselekedtem volna.

– Henrik nem így látta.

– Ő sem volt tökéletes, Cotton. Egy ördögi körbe hajszolta magát. Nem tudott már gondolkodni, és nem hallgatott senkire. Akkor és ott többről volt szó, mint az ő személyes bosszújáról. Nem volt más választásod.

– Cserben hagytam.

A nő átnyúlt az asztalon, és megsimogatta a kezét.

– Mondok valamit. Ha valaha én is nagy bajba kerülök, hagyjál engem ugyanígy cserben.

Miközben haladt, Malone egyre ezeket a szavakat hallotta a fejében.

És most megint ez történik.

Elhagyta Strøgetet, és átment egy főúton, amelyen a dugóban csak lépésben tudtak haladni a kocsik, buszok és biciklisták. Átnyomakodott a Radhuspladsenen, Koppenhága egy másik forgalmas terén, amely a városháza előtt terült el. Látta az épület tetején lévő bronztrombitásokat, amint némán fújják kürtjüket. Fölöttük magasodott Absalon püspök rézszobra, aki 1167-ben a kis halászfalut erődített várossá fejlesztette.

A tér túloldalán, egy újabb, forgalomtól bedugult út mögött megpillantotta a Tivolit. Egyik kezében szorongatta a borítékot, a Magellán Ügyosztálytól kapott Berettát pedig a dzsekije alá tűrte. A pisztolyt az ágya alól, egy hátizsákból vette elő, amelyben korábbi életének egyéb emlékeit is tartotta.

– Azt hiszem, egy kicsit ideges vagy – mondta neki Cassiopeia.

A könyvesboltja előtt álltak, a hűvös márciusi levegőben. Igaza volt. Ő pedig ideges.

– Nem vagyok valami romantikus alkat.

– Tényleg? Nem is hittem volna. Szerencséd, hogy én az vagyok.

Cassiopeia csodásan nézett ki. Magas, karcsú, a bőrszíne a halvány mahagónira emlékeztetett. Sűrű gesztenyebarna haja a vállára omlott, egy határozott, vékony szemöldökkel és erős arccsontokkal jellemezhető arcot keretezve.

– Ne emészd magad, Cotton!

Érdekes, hogy a nő tudta, éppen Thorvaldsenre gondol.

– Te jó ember vagy. Henrik tudta ezt.

– Két percet késtem.

– De ezen már nem tudsz változtatni.

Igaza volt.

Mégsem tudta elhessegetni az érzést.

Látta már Cassiopeiát a legjobb formájában, meg akkor is, amikor elvesztette minden önbizalmát – amikor sebezhető volt, hibák elkövetésére hajlamos, érzelmektől befolyásolva. Akkor szerencsére ott volt ő, hogy helyrebillentse, mint ahogyan a nő is ott volt, amikor a szerepek fölcserélődtek. Cassiopeia különleges keveréke volt a nőiességnek és a határozott erőnek, de mint mindenki, néha még ő is túl messzire merészkedett.

Ismét átvillant az agyán a deszkalaphoz kötözött, törülközők alatt fuldokló Cassiopeia képe.

Miért Cassiopeia?

Miért nem ő?

Karl Tang belépett a helikopterbe, és helyet foglalt annak hátsó részében. Csuncsingi küldetése véget ért.

Gyűlölte ezt a helyet.

A Csialing és a Jangce torkolata? körüli dombok minden négyzetméterét elfoglalta az itt élő harmincmillió ember. A mongol, han és mandzsu uralom idején itt volt a császárság központja. Száz évvel ezelőtt, a japán hódítás idején „hadi fővárossá” vált. Most meg keveredett itt minden – mecsetek, taoista imaházak, keresztény templomok, kommunista emlékhelyek. Az egész egy forró, párás, nyomorúságos hely volt, amelyben felhőkarcolók látszottak a horizonton.

A helikopter fölemelkedett a feketébe hajló homályba, és északnyugat felé vette az irányt.

Elküldte a segédeit és a katonatiszteket.

Erre az útjára nem jönnek vele kémek.

Ezt egyedül kell intéznie.

Malone megvette a jegyét, és belépett a Tivoliba. A félig vidámpark, félig kulturális emlékhely-jellegű, rengeteg virággal díszített terület már 1843 óta szórakoztatta a dánokat. Nemzeti kincsüknek számított, ahol egymás mellett sorakoznak régi típusú óriáskerekek, pantomimszínházak, kalózhajók és a gravitációnak fittyet hányó, modern csúszdák. Még a németek is megkímélték a második világháborúban. Malone szeretett idejárni – nem nehéz elképzelni, miért ihlette meg Walt Disney-t és Hans Christian Andersent egyaránt.

A főkapu után rátért a növényekkel szegélyezett főútra. Tulipános kertek, rózsák, orgonák meg százával hársfák, gesztenyék, cseresznyefák és örökzöldek nőttek itt, olyan zseniálisan telepítve, hogy Malone-nak mindig az volt az érzése, a terület nagyobb a hivatalosan közölt huszonegy hektárnál. Pattogatott kukorica és vattacukor illata szállt a levegőben, meg bécsi keringő és rezesbandák hangjai. Tudta, hogy a Tivoli megalkotója azzal indokolta ezt a gazdaságot VIII. Keresztély, akkori dán királynak, hogy amikor az emberek szórakoznak, nem gondolnak politikára.

Malone ismerte a kínai pagodát. Egy dús lugasban állt a négyszintes épület, egy kis tó felé fordulva. Több mint százéves, ázsiai sziluettje szinte minden Tivoliról szóló prospektusban föltűnt.

A szomszédos utcában egy csapat vállszíjas, vörös zubbonyba öltözött, medvebőr kucsmás fiatalember masírozott. A Kert Őrei, a Tivoli hivatalos zenekara. Az emberek az út szélén sorfalat állva nézték a parádét. Minden attrakciót nagyon sokan bámultak ahhoz képest, hogy még csak május volt, és a nyári szezon hivatalosan csak előző héten kezdődött meg.

Megpillantotta a pagodát, amelynek minden szintje kicsit kisebben a másolata volt az alatta lévőnek. Mindegyik emeletet peremes eresszel ellátott tető védett. Emberek áramlottak ki-be a pagoda földszintjén levő étterem ajtaján. További látogatók a fák alatti pagodákat foglalták el.

Mindjárt délután két óra.

Idejében érkezett.

A tóról elkóborolt kacsák elvegyültek az emberek között, szinte semmi félelmet nem mutatva. Malone mindezt nem mondhatta el magáról. Idegei megfeszültek, agya sebesen járt, mint abban a veszélyes tizenkét évben, amikor az Igazságügyi Minisztérium ügynöke volt. Az volt a célja, hogy korán visszavonuljon, és hogy dán könyvkerekedővé válva kerülje a veszélyt, de az utóbbi két év minden volt, csak nem nyugalmas.

Gondolkozz! Figyelj!

A hang a számítógépben azt mondta, hogy ha itt lesz, kapcsolatba lépnek vele. Cassiopeia fogvatartói nyilván tudják, hogy néz ki.

– Mr. Malone!

Megfordult.

Egy inkább hosszúkás, semmint kerek arcú nő állt mögötte. Fekete haja egyenesen omlott alá, hosszú pillájú szemei titokzatos jelleget kölcsönöztek tekintetének. Igaz, ami igaz, Malone-nak mindig is tetszettek a keleties kinézetű nők. Ez itt elegánsan öltözött, ruhája előnyösen emeli ki alakját, keskeny csípőjén feszült a szoknya.

– A csomagért jöttem – mondta.

Malone fölmutatta a kezében tartott borítékot.

– Ezért?

A nő bólitott.

Húszas éveinek végében járhatott. Mozdulatai fesztelenek voltak, láthatóan nem izgatta az egész helyzet. Malone gyanúja hamar beigazolódott.

– Nem maradna itt ebédre velem? – kérdezte.

A nő elmosolyodott.

– Talán majd máskor.

Malone elvigyorodott.

– Persze, gondolhattam volna!

A nő a borítékra mutatott.

– Mennem kéne.

Átadta neki a csomagot.

– Lehet, hogy majd megint benézek a boltjába – mondta a nő egy kis mosollyal.

– Tegye azt!

Figyelte, ahogyan elsétál, elvegyül az emberek közt, kényelmesen lépdelve, a világgal mit sem törődve.

Tang lehunyta a szemét, és engedte, hogy a helikopter motorjának zümmögése ellazítsa az idegeit.

Az órájára nézett.

Este kilenc óra múlt öt perccel, vagyis Antwerpenben délután két óra 5 perc van.

Annyi minden történt. Egész jövője egy csomó körülmény egyidejű megvalósulásán múlt, amiket mind kézben is kellett tartania.

A Csin Csao-ügyet legalább elrendezte.

Végül minden a helyére kerül. Harminc év munkája végre elnyeri jutalmát. Minden veszélyt vagy kiiktatott, vagy semlegesített.

Már csak Ni Jong maradt.

NÉGY

ANTWERPEN, BELGIUM

14 ÓRA 5 PERC

Ni Jong elhelyezkedett a Csing korabeli fekete, lakkozott székben. Ismerte ezt az elegáns vonalú, gyönyörűen hajlított bútordarabot, amely kiválóan képviselte a 18. század előtti kínai kézművességet. Az asztalosmunka olyan jó minőségű és aprólékosan pontos volt, hogy szögekre vagy enyvre nem is volt szükség.

Szigorú tekintetű vendéglátója egy nádfonatú karosszékben pihent. Arca hosszúkásabb volt, mint általában a kínaiaké, a szeme kerekebb, homloka magasabb, ritkás haja enyhén hullámos. Pau Ven jádezöld selyemfelsőt és fehér nadrágot viselt.

– Elegáns az otthona – mondta neki Ni az anyanyelvükön.

Pau bólintott a bókra, azzal az alázattal, amit egy hetvenhez közeledő embertől el lehet várni. Túl fiatal még ahhoz, hogy ott lehetett volna 1949-ben Mao Ce-tung oldalán, amikor a népi forradalom elsöpörte Csang Kaj-seket és az ő nacionalistáit egészen Tajvanig. Ni tudta, hogy Pau szerepe a hatvanas években nőtt meg, és befolyásos ember maradt még Mao 1976-os halála után is.

Aztán, tíz évvel később, Pau elhagyta Kínát.

Sokfelé élt, majd itt, Belgiumban kötött ki.

– Azt akartam – mondta Pau –, hogy az otthonom a hazámra emlékeztessen.

A ház Antwerpentől néhány kilométerre magasodott. Kívülről egyszerű, szürke falú építménynek tűnt, lépcsőzetes tetőszerkezettel, öblös ereszekkel és két toronnyal, amelyek magukba foglalták a hagyományos kínai építészet alapvető elemeit: a bezárkózást, a szimmetriát és a hierarchiát. Belül világos és levegős volt, és a klasszikus színeket és díszítéseket alkalmazta, noha megtalálható volt benne az összes modern technikai vívmány is: légkondicionálás, központi fűtés, riasztórendszer, műholdas televízió.

Ni ismerte ezt az elrendezést.

A szihejuant.

Ez volt Kínában a gazdagság legfőbb szimbóluma – több család számára épült lakóház, közös belső udvarral, amit négy épület fogott közre, s amelyben általában volt egy kis kert is, fahíddal. Így valaha a nemesek otthona nézett ki, manapság pedig csak a hadserege főtisztjei, pártvezetők, illetve azok az utálatos újgazdagok engedhették meg maguknak.

– Ez – mondta Ni – engem arra a rezidenciára emlékeztet, amelyet nemrég kerestem föl az ország északi részén. A helyi polgármesteré. Kétszázötven aranyrudat találtunk benne elrejtve. Igazán szép megtakarítás valakitől, aki évente alig néhány ezer jüan fizetést kap. De polgármesterként persze ő gyakorolt felügyeletet a környékbeli gazdasági élet fölött, amit a helyi üzletemberek és gazdasági befektetők, a jelek szerint, bőségesen honoráltak. Le is tartóztattam.

– Aztán ki is végeztette. Gyorsan. Ebben biztos vagyok.

Ni látta, hogy Pau tökéletesen tisztában van a kínai igazságszolgáltatás rendszerével.

– Mondja, miniszter úr, mi szél hozta Európába és ide, hozzám?

Ni vezette a Kínai Kommunista Párt Központi Ellenőrzési és Fegyelmi Bizottságát. A közvetlenül a parlamentnek alárendelt, a mindenható Központi Bizottsággal azonos szinten álló Ninek az volt a feladata, hogy gyökerestül kiirtsa a korrupciót és hivatali visszaéléseket.

– Maga nem egy olyan tisztségviselő, akit szívesen fogadnék ellenségemül – jegyezte meg Pau. – Azt mondták nekem, magától félnek a legtöbben Kínában.

Ni is hallotta már ezt.

– Mások meg azt mondják, hogy maga a legbecsületesebb ember egész Kínában.

Ezt az értékelést is hallotta már.

– És maga, Pau Ven, továbbra is állampolgárunk. Sosem mondott le erről a jogáról.

– Büszke vagyok kínai származásomra.

– Én pedig éppen erre a származásra hivatkozva jöttem ide.

A szalonban ültek, amely a virágzó fákkal teli belső udvarra nyílt. Méhek röpködtek az egyik illatos virágról a másikra. A csendet csak a zümmögésük és a szökőkút csobogása törte meg. A szomszédos dolgozószobától üvegajtó és selyemfüggöny választotta el őket.

– Nos – mondta végül Ni –, amikor elhagyta a hazáját, úgy tűnik, eldöntötte, hogy magával visz néhányat a műkincseinkből.

Pau fölnevetett.

– Van fogalma arról, hogy milyen világ volt ott Mao életében? Mondja csak, miniszter úr, ott, azon a magas polcon, ahol most van, a párt lelkiismerete, van egyáltalán fogalma a történelmünkről?

– Jelenleg csak a maga tolvajlásával foglalkozom.

– Már csaknem három évtizede hagytam ott Kínát. Az én tolvajlásom miért csak most lett érdekes?

Előre figyelmeztették, hogy Pau Ven a történelem kiváló ismerője, gyakorlott szónok, és mestere annak, hogy a hátrányt előnyére fordítsa. Mao és Teng Hsziao-ping is hasznát vette e képességeinek.

– A bűntette csak nemrég került a látókörömbe.

– Névtelen bejelentés?

Bólintott.

– Szerencsére vannak ilyen informátoraink.

– És maga rögtön hisz nekik. Még egy weboldala is van. Nekik csak küldeniük kell egy e-mailt, név és cím nélkül, amelyben megfogalmaznak mindenféle vádakat. Mondja, létezik valamilyen megtorlás arra, ha valaki hamisan vádaskodik?

Nem volt hajlandó beleesni ebbe a csapdába.

– A kertkaputól befelé jövet láttam egy Han korabeli kerámialovat. Meg egy bronzharangot a Csu-dinasztia korából. Meg egy szobrocskát a Tang-korból. Valamennyi eredeti műalkotás, amit maga lopott el.

– Ezt honnan tudja?

– Maga volt számos múzeum és gyűjtemény felügyelője, így könnyen hozzájuthatott bármihez, ami megtetszett magának.

Pau fölállt.

– Mutathatok magának valamit, miniszter úr?

Miért is ne? Úgyis szeretett volna többet látni a házból.

Követte az öregembert az udvarba, amelyről eszébe jutott családjának ősi hajléka Szecsuanban, ebben a jádezöld dombokból és gondosan megművelt földekből álló tartományban. Ni elődei már hétszáz éve laktak ott, egy bambuszerdő mellett, amely termékeny rizsföldeket övezett. Annak a háznak is volt belső udvara. De azért volt egy különbség. Nem téglából, hanem döngölt földből volt a talaja.

– Egyedül él itt? – kérdezte Ni.

Egy ekkora ház állandó gondozást igényelt, és minden makulátlannak tűnt benne. Pedig nem látott senkit és nem is hallott semmit.

– Nem tud kibújni a nyomozó bőréből? Folyton kérdez?

– Nekem egyszerű kérdésnek tűnik.

Pau elmosolyodott.

– Önként vállalt magányban élek.

Nem igazán meggyőző válasz, de nem is várt mást.

Kanyargós úton mentek cserépbe ültetett bokrok és törpe tiszafák között, amíg a kert túlsó végében elértek egy magas, fekete ajtóhoz, amelyen vörös kopogtatókarika csüngött. Az ajtó mögött tágas csarnok nyílt, amelynek teteje zöldre festett, faragott oszlopon nyugodott. Az egyik falon könyvespolcok sorakoztak, a másikon kínai írásjegyekkel teli tekercsek lógtak. A pergamen-bevonatú ablakon át halvány fény derengett. Ni megcsodálta az aprólékos fafaragásokat, a selyemtekercseket, a ritka szekrényeket, keményfa asztalokat. Ezek a tárgyak úgy álltak ott, mint egy múzeumban.

– A gyűjteményem – mondta Pau.

Ni a kincsekre meredt.

– Mindez valóság, miniszter úr. Maga látott értékes tárgyakat, amikor bejött a házamba. Azok nagyon értékesek. De ez itt igazi kincs! – Pau intett, és beljebb mentek a terembe. – Például ez: mázas kerámia a Han-dinasztia korából, Krisztus előtt 210-ből.

Ni alaposan megnézte a szobrot, amit egy zöldes színű kőből faragtak ki. Egy emberalak egy malomkőnek tűnő tárgyat forgatott.

– Nagyon figyelemreméltó dolgot ábrázol – mondta Pau. – A gabonát egy nyitott tartályba öntötték fölül, leválasztva a szárat és a héjat. Ezt a gépezetet csaknem kétezer évvel később ismerték csak meg Európában, amikor holland hajósok magukkal vitték Kínából.

Egy másik talapzaton lóháton ülő kerámiaalak volt, lába kengyelben. Pau észrevette, hogy Ni ezt is érdeklődve nézi.

– Ez egy Tang korabeli darab a 6. vagy 7. századból. Nézze meg a lovas harcost! Kengyelben van a lába. Kínában találták föl a kengyelt, és ez Európába csak a középkorban jutott el. A középkori, páncélos-pajzsos-lándzsás lovas vitéz nem létezhetett volna kínai kengyel nélkül.

Ni ámulva nézte a talán száznál is több műremeket.

– Én ezeket faluról falura, síremlékről síremlékre haladva gyűjtöttem – mondta Pau. – Sok közülük olyan császári sírokból való, amiket a hetvenes években fedeztek föl. És igaza van, valóban kedvemre válogathattam a múzeumokból és magángyűjteményekből.

Pau egy vízórára mutatott, és azt mondta, hogy az Krisztus előtt 113-ból való. Napóra, puskatöltény, porcelán, csillagászati rézkarcok, mind-mind a kínai zsenialitás bizonyítékai. Ni figyelmét egy különös tárgy ragadta meg – egy kis lapátka billegett egy vékony bronzlemezen, amire véseteket gravíroztak.

– Az iránytű – mondta Pau. – A kínaiak találták föl, körülbelül kétezer-ötszáz éve. A mutatót mágnesvasércből faragták ki. Mindig dél felé mutatva állt meg. Mialatt a nyugati emberek a megélhetésükért küzdöttek, a kínaiak megtanultak ennek az eszköznek a segítségével tájékozódni.

– Mindez a Népköztársaság tulajdona – mondta Ni.

– Éppen ellenkezőleg! Én ezt a Népköztársaságtól mentettem meg.

Ninek kezdett elege lenni a játékból.

– Magyarázza ezt el!

– A dicsőséges kulturális forradalom idején egyszer láttam, amint katonák a tűző napra hajítanak ki Csangsában egy kétezer éves, igen jó állapotban fennmaradt holttestet, a parasztok pedig kövekkel zúzzák szét. Ez volt a sorsa kulturális értékeink millióinak. Gondolja csak el, mennyi kulturális és történelmi érték és információ ment így tönkre, efféle őrült viselkedések miatt.

Ni figyelmeztette magát, hogy ne figyeljen túlságosan arra, amit Pau beszél. A beosztottjainak is azt tanította, hogy a jó nyomozó sosem hagyja, hogy egy kihallgatott eltérítse.

Vendéglátója egy fából és rézből készült golyós számológépre mutatott.

– Ez ezerötszáz éves, és már akkor hivatalokban és bankokban használták számolásra. A Nyugat még évszázadok múlva sem ismert efféle számológépet. A tízes számrendszer, a nulla, a negatív számok, a törtszámok, a pí értéke – ezek a fogalmak, és mindaz, ami ebben a teremben található, kínai találmányok.

– Ezt honnan tudja? – kérdezte Ni.

– A történelmünkből. Fájdalom, dicsőséges császáraink és Mao népi forradalma mindig átírták a múltat, mindig a saját igényeiknek megfelelően. Nekünk, kínaiaknak sajnos kevés fogalmunk van arról, hogy honnan jöttünk, és mi mindent vittünk véghez.

– És maga tudja?

– Nézzen csak ide, miniszter úr!

Egy szedőtáblához hasonló lapot látott, rajta betűkkel és jelekkel, amelyek készen álltak arra, hogy betintázva papírra nyomják őket.

– A változtatható nyomtatást Kínában találták föl, 1045-ben, vagyis jóval azelőtt, hogy Gutenberg Németországban megtette volna. A papírt is a Nyugat előtt állítottuk elő. A földrengésjelző, az ejtőernyő, a kormánylapát, az árbóc és a vitorla mind Kínában készült először. – Pau kitárta karjait, mintegy átölelve az egész helyiséget. – Ez a mi örökségünk.

Ni azonban ragaszkodott az igazsághoz.

– Maga mégiscsak egy tolvaj.

Pau a fejét rázta.

– Miniszter úr, maga nem az én tolvajlásom miatt jött ide. Én őszinte voltam magához. Úgyhogy most mondja meg nekem: miért jött?

A váratlan témaváltás is Pau közismert módszerei közé tartozott, amivel mindig az általa kívánt irányban tudta tartani a beszélgetést. Minthogy Ni unta már a kötekedést, ezért körbenézett, hogy nem látja-e a műtárgyat. Ahogy azt leírták, körülbelül három centiméter magas, öt centiméter hosszú, tigristestű, sárkányfejű, kiterjesztett főnixszárnyú bronzfigura volt, amit egy Krisztus előtt 3. századi sírban találtak.

– Hol a sárkányos lámpa?

Furcsa kifejezés jelent meg Pau ráncos arcán.

– Az a nő is ugyanezt kérdezte.

Ni nem erre a válaszra számított.

– Miféle nő?

– Egy nő. Spanyol, szerintem némi marokkói beütéssel. Igazi szépség. De ő is olyan türelmetlen, mint maga.

– Kicsoda?

– Cassiopeia Vitt.

Ni most már tudni akarta.

– És maga mit válaszolt neki?

– Megmutattam neki a lámpát. – Pau a terem másik vége felé mutatott. – Ott volt. Nagyon értékes mű. Egy, az Első Császár idejéből származó sírban találtam. Azt hiszem… 1978-ban fedezték föl. Elhoztam a lámpát és ezeket a tárgyakat magammal, amikor 1987-ben elhagytam Kínát.

– Hol van most ez a lámpa?

– Miss Vitt meg akarta venni. Igencsak szép summát ajánlott érte, egy pillanatra még meg is inogtam, de végül nemet mondtam.

Ni továbbra is a válaszra várt.

– Pisztolyt vett elő és elrabolta tőlem. Nem volt választásom. Én csak egy öregember vagyok, aki egyedül él itt.

Ebben azért Ni kételkedett.

– Egy gazdag öregember.

Pau elmosolyodott.

– Az élet kegyes volt hozzám. Magához is, miniszter úr?

– Mikor járt itt a nő? – kérdezte Ni.

– Két napja.

Meg kell találnia azt a nőt!

– Mondott valamit magáról?

Pau a fejét rázta.

– Csak rám fogta a fegyvert, felkapta a lámpát, és elment.

Váratlan és zavarba ejtő fejlemény. De nem megoldhatatlan. Meg lehet találni azt a nőt.

– A lámpa miatt jött ide? – kérdezte Pau. – Mondja csak, összefüggésben van ez azzal a politikai háborúval, ami hamarosan kitör maga és Karl Tang miniszter között?

A kérdés mellbe vágta. Pau már rég elhagyta Kínát. A belső történések nem képeztek államtitkot, de nem is voltak köztudottak, legalábbis egyelőre nem. Ezért megkérdezte:

– Mit tud maga erről?

– Nem vagyok teljesen tudatlan – mondta Pau, szinte súgva. – Maga azért jött, mert megtudta, hogy Tangnak kell az a lámpa.

Az irodáján kívül senki nem tudott erről az egészről. Most azonban aggódni kezdett. Ez az öregember sokkal jobban értesült, mint azt valaha is gondolta volna. De ugyanakkor eszébe jutott még valami.

– A nő Tang számára rabolta el azt a lámpát?

Pau megrázta a fejét.

– Magának akarta.

– És maga engedte, hogy elvigye?

– Úgy gondoltam, jobb, mintha Tang miniszter úr kezébe kerülne. Már számítottam rá, hogy ő jön, és nem tudtam eldönteni, hogy ebben az esetben mit tegyek. Ez a nő viszont megoldotta a problémát.

Ni szinte beleszédült, amikor fölmérte a helyzetet. Pau Ven csak nézte őt azokkal a szemekkel, amelyek annyi mindennek tanúi voltak már. Ni úgy jött ide, hogy azt hitte, látogatása meglepi majd ezt az idős kínait, és könnyű dolga lesz. De világossá vált, hogy nem Pau volt az, akit megleptek.

– Maga és Tang miniszter úr a legesélyesebb a következő államfői és miniszterelnöki posztra – mondta Pau. – A tisztségek jelenlegi viselője már öreg, az ideje végéhez közeledik. Tang vagy Ni? Mindenkinek választani kell majd.

Ni kíváncsi lett.

– Maga melyik oldalon áll?

– Azon, amely egyedül számít, miniszter úr. Kínáén.

ÖT

KOPPENHÁGA

Malone követte a kínai futárnőt, aki megerősítette a gyanúját. A nő semmit sem tudott arról, amiért küldték, csak elvitte, amit odaadtak neki. Még flörtölt is vele! Malone eltöprengett, vajon mennyit fizethetnek a nőnek ezért a veszélyes kalandért, de az is izgatta, hogy Cassiopeia fogvatartója vajon mennyit tud. A számítógépes hang kifejezetten kigúnyolta az ő kormányzati tapasztalatait – erre mégis egy egyenruhába bújtatott amatőrt küldenek!

Szemmel tartotta a nőt, amint az haladt a tömegen keresztül. Amerre az irányt vette, ott a Tivoli egyik mellékkapuján lehet észak felé kijutni. Malone figyelte, amint a nő kimegy, átvág a főúton, majd ismét rátér a Strøgetre.

Egy háztömbnyi távolságról követte a kényelmesen sétáló nőt.

Elhaladtak több antikvárium mellett, amelyeknek vezetői mind a konkurensei és egyúttal barátai is voltak, valamint számtalan, utcára kitett asztalka és szék mellett, amelyek a kiülős étkezdékhez tartoztak, míg végül visszajutottak a Højbro Pladsra. Itt a nő jobbra fordult a Café Norden mellett, amely a tér keleti részét zárta le, és a Nikolaj templomtorony felé vette az irányt. Ebben a régi templomban ma már kiállításokat tartottak. Befordult egy mellékutcába, amely elfelé vezetett a Nikolajtól, Skandinávia legelőkelőbb áruháza, a Magasin du Nord irányába.

Nagy tömeg hullámzott az utcákon, az emberek mind vidámak voltak.

Ötven méterrel odébb, a Strøget végénél, autók és buszok suhantak a forgalomban.

A nő megint elfordult az áruházzal és a forgalommal ellentétes irányba, majd vissza a csatorna és a Görög–római Kultúra Múzeumának romjai felé. A múzeumot még mindig nem építették újjá azóta, hogy az előző évben teljesen leégett. Azon az éjszakán Cassiopeia Vitt hirtelen feltűnt, és megmentette Malone életét.

Itt az ideje, hogy viszonozza.

Errefelé már kevesebben sétáltak.

Az itt álló, felújításra szoruló, 18–19. században épített házak nagy része eredetileg bordély volt, ahová elsősorban a koppenhágai tengerészek jártak. Manapság leginkább művészek és fiatalok laktak bennük.

A nő eltűnt egy újabb sarok mögött.

Odasietett, de egy szemeteskuka elzárta az útját. A konténer mellett belesve egy keskeny, omladozó falú házaktól övezett utcácskát látott.

A nő egy alacsony, vékony férfi felé közeledett, aki nagyon idegesnek tűnt. A nő megállt, és átadta neki a borítékot. A férfi föltépte, aztán valamit kínaiul kiabált. Malone-nak nem is kellett hallania ahhoz, hogy megértse. A férfi nyilvánvalóan tudta, hogy mire kell számítania, és az egyértelműen nem egy könyv volt.

Pofon ütötte a nőt.

Az hátratántorodott, és megpróbálta visszanyerni méltóságát. Kezét arcához emelte.

A férfi a dzsekije alá nyúlt.

Egy pisztoly tűnt elő.

Malone elég messze állt tőle, de a Beretta máris a kezében volt.

– Hé! – kiáltotta.

A férfi megpördült, meglátta Malone-t, kezében a pisztollyal, és azonnal megragadta a nőt, saját pisztolyát a nő nyakához szorítva.

– Dobja a pisztolyt a konténerbe! – kiáltotta a férfi angolul.

Malone egy pillanatig habozott, hogy kockáztasson-e, de a nő rémült tekintete meggyőzte, hogy engedelmeskedjék.

Beleejtette a fegyvert a konténerbe, ami nagyot kongott, jelezve, hogy nem sok minden volt még benne.

– Maradjon nyugton! – kiáltotta a férfi, miközben az utca vége felé hátrált áldozatával.

Malone nem hagyhatta, hogy az üldözés itt érjen véget. Ez volt az egyetlen útja Cassiopeia felé. A férfi és túsza tovább hátrált az utcácska vége felé, ahol egy másik, forgalmas út kezdődött. A kereszteződésben folyamatosan jöttek-mentek az emberek.

Malone ötvenméternyire állt, és figyelt.

Aztán a férfi elengedte a nőt, és mindketten futásnak eredtek.

Ni bosszúsan méregette Pau Vent, látva, hogy szépen beleesett az öregember által felállított csapdába.

– És mi lenne a legjobb Kínának?

– Ismeri a ravasz róka esetét, akit elkapott az éhes tigris? – kérdezte Pau.

Úgy döntött, hogy az öreg kedvében jár, ezért megrázta a fejét.

– A róka tiltakozott: „Te nem ehetsz meg engem, mert én hatalmasabb vagyok minden állatnál, úgyhogy ha megeszel, magadra haragítod az isteneket. Ha nem hiszel nekem, akkor gyere, kövess, aztán majd meglátod, mi történik.” A tigris követte a rókát az erdőbe, ahol minden állat elmenekült, amint meglátta őket. Az ámuló tigris nem vette észre, hogy ő a riadalom oka, így elengedte a rókát. – Pau egy pillanatnyi szünetet tartott. – És maga melyik, miniszter úr? A ravasz róka vagy az ostoba tigris?

– Nekem úgy tűnik, hogy az egyik bolond, a másik meg manipulátor.

– Sajnos nincs több esélyes Kína vezetésére – mondta Pau. – Maga és Tang miniszter úr nagyon eredményesen ütötte ki az összes számba jöhető jelöltet.

– No, és maga szerint én a bolond vagyok, vagy a manipulátor?

– Ezt nem nekem kell eldöntenem.

– Biztosíthatom, hogy nem vagyok bolond – mondta Ni. – Az egész Népköztársaságban virágzik a korrupció. Nekem az a dolgom, hogy megszabadítsam magunkat ettől a súlyos betegségtől.

Ami nem kis feladatot jelentett egy olyan országban, ahol a lakosság egy százaléka birtokolta a vagyonok negyven százalékát, aminek legnagyobb része korrupcióból származott. Városok polgármesterei, tartományvezetők, magas rangú pártvezetők – Ninek ez mindegy volt, ő letartóztatta valamennyit. Rengeteg volt a zsarolás, sikkasztás, jogosulatlan intézkedés, erkölcsi züllés, hatalommal való visszaélés, csempészet, pazarlás vagy lopás.

Pau bólintott.

– A Mao által bevezetett rendszer kezdettől fogva átitatódott korrupcióval. Hogy is ne lett volna? Amikor egy kormány csak felülről lefelé elszámoltatható, akkor ott megjelenik az alattomos becstelenség.

– Maga ezért ment el?

– Nem, miniszter úr, én azért távoztam, mert megundorodtam mindattól, ami ott történt. Annyi embert lemészároltak! Akkora volt az elnyomás és a szenvedés! Az akkori és a mai Kína egyaránt elhibázott! Nem lehet ezt másként értékelni. Miénk a világ húsz legszennyezettebb városa közül tizenhat. Mi bocsátjuk ki a világon a legtöbb kén-dioxidot. A savas esők elpusztítják földjeinket. Úgy szennyezzük a vizeinket, hogy eszünkbe sem jut a következményekre gondolni. Agyatlanul pusztítjuk a kultúránkat, a történelmünket, saját magunkat. A helyi vezetőket csak a gazdasági teljesítményük eredményei alapján jutalmazzák, nem a közjó érdekében kifejtett teljesítményeikért. A rendszer maga gondoskodik a saját megsemmisítéséről.

Ni figyelmeztette magát, hogy ezek a szavak megtévesztésül is elhangozhattak, ezért elhatározta, hogy maga is efféléhez folyamodik.

– Miért engedte meg annak a nőnek, hogy ellopja azt a lámpát?

Pau olyan tekintettel méregette, ami kényelmetlen érzéssel töltötte el, hasonlóan ahhoz, amikor apja, akit egykor nagyon tisztelt, nézte őt.

– Ez olyan kérdés, amire elvileg már tudnia kellene a választ.

Malone fölnyitotta a kukát, kivette a pisztolyát, és végigrohant a kis utcán.

Tudnia kellett volna! A futár nem áldozat volt, hanem bűntárs, aki egyszerűen csak eltolta a dolgot. Az utca végére ért, és befordult a sarkon. A két üldözött harminc méterrel előtte szaladt a forgalmas Holmens Kanal utca irányába, amelyen járművek száguldottak tömött sorokban Koppenhága legforgalmasabb tere felé.

Látta, hogy azok ketten jobbra fordulnak, és eltűnnek egy sarok mögött.

Zsebre vágta a pisztolyt, és bocsánatkéréseket mormolva próbált utat törni magának a tömegben.

Egy lámpás útkereszteződéshez ért. Az út túloldalán állt a Dán Nemzeti Színház épülete. Jobbra látta a Nyhavn-csatornát, amelynek kikötőpartján végig nyüzsgött a tömeg a színes kávézók körül. Két üldözöttje a zsúfolt járdán furakodott, a forgalommal és a bicikliúttal párhuzamosan, az Hotel d’Angleterre felé.

Egy Volvo fordult ki az utcából, közvetlenül a hotel bejárata előtt.

A férfi meg a nő átvágott a kerékpársávon, és egyenesen a kocsi nyitott hátsó ajtaja felé igyekezett.

Két pukkanás, mintha léggömbök pattantak volna szét, és a férfi hátratántorodott, majd a földre zuhant.

Újabb pukkanás, a nő is melléje rogyott.

Vörös patakocskák kezdtek kígyózni mindkét testből.

Félelem és pánik hullámzott végig a délutáni sétálók tömegén. Három biciklista összeütközött, amikor megpróbálták kikerülni a holttesteket.

A Volvo elszáguldott.

Sötétített ablaküvegek rejtették el a benne ülőket, amint a kocsi elviharzott, majd csikorogva balra kanyarodott. Malone megpróbálta leolvasni a rendszámtáblát, de a Volvo addigra már eltűnt a Kongens Nytorv téren.

Odarohant a két testhez, megnézte a pulzusukat.

Mindkettő halott volt már.

Az összeütközött biciklisták is megsérültek.

Fölállt, és dánul elkiáltotta magát:

– Valaki hívja a rendőrséget!

Aztán nagyot sóhajtva a hajába túrt.

A Cassiopeiához vezető út éppen most tűnt el.

Átfurakodott a bámészkodó csődületen, az Hotel d’Angleterre éttermének üvegportálja és kirakott székei-asztalai közelébe. Az emberek döbbent arccal álltak. Halottak a főváros utcáján – ez nem volt mindennapos látvány Dániában.

A távolból szirénák vijjogása jelezte, hogy érkezik a segítség.

Ami azt is jelentette, hogy neki mennie kellett.

– Mr. Malone! – szólt egy hang a bal füle mellett.

Arra akart fordulni.

– Nem! Nézzen előre!

A gerince mellett egyértelműen egy pisztoly csövét érezte a bőrébe nyomódni, úgyhogy kénytelen volt megfogadni a férfi tanácsát.

– Velem kell jönnie.

– És ha nem? – kérdezte.

– Akkor nem találja meg Cassiopeia Vittet.

HAT

SANHSZI TARTOMÁNY, KÍNA

22 ÓRA

Karl Tang a hatalmas lezárt területet nézte. A helikopterút Csongcsingből észak felé, a Csin-hegység fölött, csaknem két órát tartott. Nemcsak azért jött el Pekingből, hogy személyesen felügyelje Csin Csao kivégzését, hanem két másik, ugyanennyire fontos ügy miatt is. Az első itt, Sanhsziban, a kínai kultúra bölcsőjénél várt rá. A Tudományügyi Minisztériumban egyszer egy archeológus azt mondta neki, hogy ha ezen a vidéken bárhol földbe mélyeszti az ásóját, találni fog valamit Kína hatezer éves történelméből.

És előtte terült el ennek a legfőbb bizonyítéka.

Parasztok 1974-ben földművelés közben egy hatalmas, föld alatti pincerendszert fedeztek föl, amelyben nyolcezer, életnagyságú terrakottakatona, százharminc harci szekér és hatszázhetven ló állt szigorú csatarendben. Ennek a kelet felé néző, néma hadseregnek alakjait több mint kétezer-kétszáz éve formázták meg. A szobrok föld alatti paloták és termek bonyolult rendszerét őrizték, amelyeket a neves halottaknak építettek, köztük is elsősorban Csin Si császárnak. Ő volt az, aki öt évszázadnyi viszálynak és háborúskodásnak véget vetve felruházta magát a fenséges Si Huang címmel.

Első Császár.

Ahol az első feltáró fúrást megkezdték, ott állt most a Csin-dinasztia Terrakotta harcosainak és Lovainak Múzeuma. Központi épülete, a kiállítóterem, több mint kétszáz méter hosszan terült el Tang előtt, tetején egy impozáns üvegkupolával. Földgátak osztották tizenegy szélességi fokra a kiásott területet. Mindegyiket ősi kövekkel erősítették meg. A fatetők, amiket egykor erős gerendák tartottak, már rég eltűntek. De a feltárók, hogy megóvják a harcosok szobrait a nedvességtől és pusztulástól, agyagból és nádból tetőt készítettek a hadsereg fölé.

Csin Si örök hadserege így fennmaradt.

Tang nézte a tengernyi harcost.

Mindegyik figura vastag zubbonyt, övet, lábszárvédőt és négyszögletes talpú, szíjas sarut viselt. Az arcoknál nyolc alaptípust különböztettek meg, de nem akadt két teljesen azonos. Némelyiknek szorosan, szigorúan zárva a szája, és előretekint – egyértelműen határozottságot és bátorságot sugározva. Mások láthatóan duzzadnak az erőtől és önbizalomtól. Megint mások megfontoltságot mutatnak, egy veterán katona bölcsességét. A mozdulatlan testek, amelyeknek tartása ismétlődik a rengeteg mozdulatlan alakban, különös módon mégis a mozgás érzését keltik.

Tang már járt itt, és az íjászok, harcosok és lovak vontatta harci szekerek közt járkálva, a sanhszi föld gazdag illatát magába szippantva, szinte hallotta a menetelő lábak ütemes dobogását.

Lelke itt mindig megerősödött.

Csin Si maga is járt ezen a megszentelt helyen. Több mint kétszázötven éven át, egészen Kr. e. 221-ig hét királyság – Csi, Cse, Jar, Csao, Han, Vej és Csin – háborúzott a vezető szerepért. Végül Csin Si vetett véget a küzdelmeknek, meghódítva szomszédjait és megalapítva egy birodalmat, amelyben minden hatalom egyedül az ő kezében összpontosult. Végül maga a birodalom is az ő nevét kapta. És aztán a külföldiek ezt a nevet kétféleképpen kezdték el ejteni.

Csin vagy Kin.

Kína.

Tang nehezen tudta nem csodálni azt a hatalmas művet, ami így létrejött, és bár Csin Si már nagyon régóta halott volt, a hatása ma is érezhető. Ő volt az első, aki országát tartományokra osztotta, azokat pedig kisebb közigazgatási egységekre, úgynevezett megyékre. Eltörölte a földesúri rendszert, megtörte a harcias főurakat. Egységesítette a súly- és egyéb mértékegységeket, még a pénzt is. Egységes törvénykezést vezetett be. Utakat épített, meg erős falakat az északi határvidéken, hogy védje azokat a területeket és a városokat. És ami még fontosabb: a helyi írásmódok sokféleségét egyetlen írott ábécével váltotta föl.

De az első császár nem volt tökéletes.

Bevezetett hét törvényt, súlyos adókat, és ezrével kényszerítette az embereket a hadseregbe vagy közmunkákra. Uralma alatt milliók pusztultak el. Elkezdeni egy nagy művet nem könnyű dolog, de lépést tartani a sikerrel még nehezebb. Csin Si utódai nem fogadták meg az Első Császár intelmét, és hagyták, hogy a kisebb parasztlázadások kiterjedt felkelésekké terebélyesedjenek. Az alapító halála után, három éven belül, a birodalom összeomlott.

Egy új dinasztia követte.

A Han.

Amelynek leszármazottai még ma is irányítanak.

Tang is Han volt, Hunan tartományból, egy másik, szintén csapadékos déli vidékről, amely oly sok forradalmi gondolkodót adott, akik közül a legismertebb Mao Ce-tung. Tang a hunani Műszaki Középiskolába járt, aztán átment a pekingi Geológiai Középiskolára. Érettségi után technikusként és politikai megbízottként dolgozott a Földtani Földmérő Csapatnál, majd a Központi Geológiai Iroda főmérnöke és politikai osztályának vezetője lett. Ekkor figyelt föl rá a párt, és kinevezték különböző posztokra Ganszu tartományban és a Tibeti Autonóm Területen, ahol tudósként és tisztviselőként hírnevet szerzett. Végül visszatért Pekingbe, ahol a Központi Bizottság Hivatalának munkatársából annak igazgatójává lépett elő. Most pedig ő volt a párt első elnökhelyettese, a köztársaság első miniszterelnök-helyettese, egyetlen lépésnyire a politikai vezetés csúcsától.

– Tang miniszter úr!

A szólításra megfordult.

A múzeum kurátora közeledett. A férfi apró lépteiből és alázatos arckifejezéséből látta, hogy valami balul ütött ki.

Tang azon korláttal elkerített ösvényen állt, amely az 1. sz. Üreg körül futott körbe, mintegy tizenöt méterrel az agyagszobrok fölött. A tizenhatezer négyzetméteres bemutatócsarnok éjszakára zárva volt, de a hangárszerű terem mennyezeti világítását, előzetes utasítása értelmében, bekapcsolva hagyták.

– Jelentették, hogy ön megérkezett – mondta a kurátor. Nyakában, a lánc végén, egy csíptetős szemüveg lógott.

– Mielőtt a 3. sz. Üreghez mennénk, itt akartam lenni egy kis ideig – mondta Tang. – Sosem tudok betelni ezeknek a harcosoknak a látványával.

A területen még hat hatalmas terem állt a sötétségben, valamint egy színház, pénztárak, egy seregnyi üzlet és boltocska, amelyek holnap is szuveníreket fognak árulni ama kétmillió látogató egy részének, aki évente fölkeresi ezt a világ nyolcadik csodájának is nevezett helyet.

Ő viszont megvetette az effajta elnevezéseket.

Szerinte ugyanis ez volt a világ egyetlen csodája.

– Beszélnünk kell, miniszter úr.

A kurátor konzervatív értelmiségi volt, csuang nemzetiségű, ami azt is jelentette, hogy ennél magasabb posztra már nem is emelkedhet. Az egész Csin Si-ügy a Tang alá tartozó Tudományügyi Minisztériumhoz tartozott, úgyhogy a kurátor pontosan tudta, kinek van elkötelezve.

– Nehezen bírom kézben tartani a dolgokat – mondta a kurátor.

Tang várta a magyarázatot.

– A fölfedezés két napja történt. Azonnal hívtam önt. Elrendeltem, hogy senki sem beszélhet a dologról, de attól tartok, ezt nem vették komolyan. A… a régészek között szóbeszéd indult meg. Többen is tudják, hogy áttörtünk egy másik üregbe.

Tang nem szívesen hallotta ezt.

– Tudom, hogy ön titokban akarta volna tartani a fölfedezést. De ez túl nehéznek bizonyult.

Nem ez volt a megfelelő hely, ezért bátorítólag a múzeum vezetőjének vállára tette a kezét és azt mondta:

– Vezessen a 3. sz. Üreghez!

Kimentek az épületből, és áthaladtak egy sötét téren egy belülről megvilágított másik épület felé.

A 3. sz. Üreget az 1. sz. Üregtől húsz méterre északra, a 2. sz. Üregtől pedig százhúsz méternyire keletre fedezték föl. Ez a három kiásott mélyedés közül a legkisebb, U alakú, és területe alig több mint ötszáz négyzetméter. Csak hatvannyolc terrakottaszobor és egy négylovas harci szekér található benne, és ezek sem harci alakzatban.

Aztán rájöttek.

Az alakok ruházata, mozdulatai és elrendeződésük egyaránt arra utalt, hogy a 3. sz. Üreg lehet a föld alatti hadsereg vezérkara és irányítóközpontja, ahol csak tábornokok és hasonló főtisztek tartózkodnak. Az agyagfigurák mind háttal álltak a falnak, hegy nélküli bronzlándzsát tartva a kezükben, amit csak a császári díszőrség használt. Ráadásul az elhelyezkedésük, az északnyugati sarokban, szintén azt mutatta, hogy a két másik üregben lévő csapatok eredményesen meg tudnák őket védeni. Életében Csin Si egymillió fegyveresnek, ezer harci szekérnek és tízezer lónak parancsolt, amikor elindult „a világot meghódítani”. Halála után egyértelműen valami hasonlót akartak kifejezni a szobrok alkotói.

Tang a döngölt földű lejtőn lement a 3. sz. Üreg talajszintjére.

Fentről erős fények világították meg a valószerűtlen képet. Az első rekeszben egy harci szekér volt a hozzá tartozó lovakkal. Jobbra és balra egy-egy rövid folyosó vezetett két, mélyebben fekvő teremhez.

Megvárta, amíg mindketten a talajszint alá kerültek, és csak ekkor kezdte el megbeszélni problémáit a múzeum vezetőjével.

– Számítottam magára – mondta –, hogy képes lesz bizalmasan kezelni a felfedezést. Ha nem tudják kézben tartani a dolgot, akkor talán mást kellene megbíznunk ezzel a feladattal.

– Biztosíthatom, miniszter úr, hogy már ura vagyok a helyzetnek. Csak azt akartam jelezni önnek, hogy a dolog azon a három emberen jutott túl, akik fölfedezték.

– Ismételje meg, hogy mit találtak!

– Egy gyenge pontot észleltünk. – A kurátor jobb felé mutatott. – Ott. Azt hittük, hogy az az üreg vége lesz majd, de tévedtünk.

Tang meglátott egy tátongó lyukat az üreg földfalában, ami elől már elsöpörték a rögöket.

– Még nem volt időnk teljesen eltakarítani a törmelékeket – mondta az igazgató. – Az első felderítés után leállítottam a további földmunkákat, és hívtam önt.

Lapos kábelek kígyóztak mindenfelé fémdobozokból meg egy transzformátorból, amelyek a közelben, a földön álltak. Tang a nyílásra meredt, amelynek túloldalán fények látszottak.

– Egy új helyiségről van szó, miniszter úr – mondta a kurátor. – Eddig ismeretlenről.

– És mi az, ami nem stimmel?

– Bent vár önre.

A belső falon egy árny táncolt.

– Egész nap bent dolgozott – mondta az igazgató. – Ahogy parancsolta.

– Senki sem zavarta?

– Ahogy parancsolta.

HÉT

ANTWERPEN

Ni idegesen fürkészte Pau Vent, magára dühösen, hogy alábecsülte az agyafúrt öregembert.

– Nézzen körül! – mondta Pau. – Itt rengeteg bizonyítékot lát Kína nagyságára, méghozzá hatezer évre visszamenőleg! Amikor a nyugati civilizáció még éppen csak elkezdődött, Kínában már vasat öntöttek, számszeríjjal háborúztak, és térképeket készítettek a vidékről.

Ninek elfogyott a türelme.

– Mi a célja ezzel a beszélgetéssel?

– Tisztában van azzal, hogy Kína a Kr. e. 4. században mezőgazdaságilag fejlettebb volt, mint Európa a 18. században? Őseink ismerték a teraszos földművelést, azt, hogy miért szükséges kapálni a veteményeket, ismerték a barázdás vetést, a vasekét, a hám eredményes hasznosítását, s mindezt évszázadokkal korábban, mint bármely más civilizáció a Földön. Annyira mások előtt jártunk, hogy a dolgokat össze sem lehet hasonlítani! És most mondja meg, miniszter úr: mi történt? Miért nem vagyunk még mindig messze mindenki előtt?

A válasz nyilvánvaló volt – és biztos, hogy ezt Pau is tudta –, de Ni nem akart lázító szavakat mondani, hiszen nem tudhatta, hogy vendéglátójának házában van-e lehallgatókészülék.

– Egy angol tudós néhány évtizede tanulmányozta ezt a kérdést – folytatta Pau. – Arra a következtetésre jutott, hogy Kínából származik azoknak az alapvető találmányoknak és fölfedezéseknek több mint a fele, amelyeken a mai, modern világ alapul. De ki tudta még ezt? A kínaiaknak minderről fogalma sincs. A történelemkönyvekbe is bekerült az a történet, hogy amikor jezsuita misszionáriusok a 17. században először mutattak mechanikus szerkezetű órát a kínaiaknak, azok el voltak ájulva, és nem tudták, hogy azt az ő őseik találták föl, körülbelül ezer évvel korábban.

– Mindez azonban nem érdekes – mondta Ni, az esetleges lehallgatókra gondolva.

Pau egy vörösfenyőből készült asztalra mutatott, amely kissé távolabb, a fal mellett állt. Rajta, egy laptop köré ízlésesen elrendezve, a kalligráfiához szükséges eszközök álltak: tinta, kő, ecsetek és papír.

Odamentek.

Pau megnyomta az egyik billentyűt, és a képernyő megelevenedett.

A férfi egyenesen állt. A harmincas éveiben járónak tűnt, az arca inkább mongol, semmint kínai jellegű, fekete haja hanyagul megfésülve. Bő ujjú, fehér köpenyt viselt, amelynek nyakrészén volt csak halványzöld hímzés. Körülötte három, fekete nadrágba, hosszú, szürke köntösbe és afölött indigókék mellénybe öltözött ember állt.

A férfi lehullatta magáról a köpenyt.

Mezítelen volt, sápadt teste izmos. A segédek közül kettő fehér pólyával kezdte szorosan átkötni a hasát és a combjai felső részét. Amikor ezzel végeztek, a harmadik segéd megmosta a férfi szabadon maradt péniszét és herezacskóját.

Ezt a tisztító műveletet háromszor is elvégezte.

A férfi leült egy székre, amit félig hátradöntöttek, lábait széttárva fölemelte, amiket a két segéd megragadott, és erősen tartott. A harmadik egy lakkozott asztalhoz lépett, és egy tálcáról fölvett egy repedt csontnyelű, görbe kést.