BÁNSZEGI KATALIN

PAKISZTÁN

VÁROSOK AZ ÓKORBÓL,
ERŐDÖK A KÖZÉPKORBÓL
ÉS SZENTEK ALLAH DICSŐSÉGÉRE

Ad Librum

Budapest, 2023

PAKISZTÁN

Mottó

Előszó

Karacsi

Chaukhandi

Banbhore

Tatta felé

Tatta

Hiderábád felé az úton

Hiderábád

Bhit Shah felé

Bhit Shah

Úton

Ranikot-erőd

A Manchhar-tó

Sehwan Sharif

Úton

A Kot Diji-erőd

Irány az ókor!

Mohendzsodáro

Úton

Larkana

Garhi Khuda Bakhsh

Úton

Szukkúr

Rohri

Útközben

Pandzsáb

Rahim Yar Khan

Ush Sharif

A Jalaluddin Surkh-Posh Bukhari-szentély

Úton

Derawar erődje

Tovább az úton

Bahawalpur

Úton

Multán

Úton

Harappa

Úton

Lahor

Úton

Akbari Sarai

Úton

Shalimár Kertek

Úton

Lahor

Úton

Sialkot

Úton

Rohtas-erőd

Úton

Egy éj Iszlámábádban

Taxila

Bhir Mound

Dharmarajika Sztúpa

Jaulian-monostor

Jandial-templom

Sirkap

Úton

Iszlámábád

Saidpur

Búcsúzás

Történelem

Ajánlott irodalom

Színes képek

„Mi az idő?

Ha senki sem kérdi tőlem, tudom rá a választ.

Ha kérdezik, és meg akarom magyarázni, nem tudom.”

Szent Ágoston

ELŐSZÓ

Én sem tudom, mi az idő, noha vannak időhöz fűzött okosságok, amelyekben talán megvan a dolog lényege. Az idő pénz! Tartja az egyik mondás. Az idő múlik, mondja a tapasztalat. És ha mindkettő igaz, akkor bizony jól kell vele gazdálkodni! Akkor azzal kell tölteni, méghozzá beosztással, ami számunkra a legértékesebb. Ez számomra legtöbbször az utazás. Az utazás, amelynek során megismerhetek országokat, tájakat, embereket, szokásokat, melynek során szembenézhetek magammal, hogy milyen is vagyok én? Befogadó vagyok? Alkalmazkodó vagyok? És nem utolsósorban birtokában vagyok-e a szükséges tudásnak?

Indiában már többször jártam, és az ottani tarka élményeim közül is kiemelkedett Rajasthan, a maga kifinomult sokszínűségével. Csipkeszerű paloták, az út közepén pihenő tehenek, és utak, amelyeket általában csak a legnagyobb jóindulattal lehet útnak nevezni. Kivéve egyet. Mert ez az egy az a Pakiszán felé vezető út, ami elsősorban a katonaság célját szolgálja, mert arra van az ellenség! Ezért található itt például a világ egyetlen katonai tevés egysége. Mert ha kell, akkor az országot az egyébként járhatatlan hegyeken és a végtelen sivatagokon át is meg kell védeni, és erre jó a teve. Tehát az ellenség képe itt rajzolódott ki számomra, csak nem tudtam, hogy miért. De nem foglalkoztam vele, egészen addig, amíg lehetőségem nem nyílt arra, hogy egy ritkán előforduló, de remélhetőleg most már véglegessé váló békés korszakában meglátogassam Pakisztánt. Mert „Eppur si mouve”, azaz mégis mozog a föld, mondta a halhatatlan Galileo Galilei, és idézte őt 2011-ben Anatol Lieven, amikor megírta Egy kemény ország címmel Pakisztánról szóló könyvét, átadva a jogos érzést az olvasóknak, mely szerint Pakisztánban ez még mindig igaz. Viszont ma már csak igaz volt! A föld tehát, mint tudjuk, mozog, és mintha a folyamatos békétlenség oltárán igyekezett volna hosszú ideig a hátáról levetni ezt a világ ötödik legnagyobb államát, Pakisztánt. Ezért kaptam az alkalmon, amikor váratlanul az ölembe hullott a lehetőség: utazni Pakisztánba.

KARACSI

A Jinnah (Dzsinnah) Nemzetközi Repülőtér forgalma igen nagy. Számtalan gép érkezik, és ugyanannyi indul a világ négy égtája felé, amelynek legkézenfekvőbb nyoma az érkezési csarnok forgalma. Fekete, fehér, sárga emberek tülekednek farmerben, sokszínű köntösben, hófehér galábiában, csizmában és papucsban, nők talpig betakarva, vagy éppen egy szál pólóban, öregek és fiatalok, gyerekek és aggastyánok, akik között rendet vágnak az útlevélvizsgáló pultok. A leghosszabb sor a külföldieké, utána következnek a külföldi pakisztániaké „overseas” felirattal, majd rövidebb változatban jönnek a hazaiak. De hát végül is megérkeztem, és itt állva nem igazán értem, hogy miért választják külön a külföldieket a külföldön tartózkodó pakisztániaktól, vagy éppen a külföldön tartózkodó pakisztániakat a pakisztáni pakisztániaktól, azt meg végképp fel nem foghatom, hogy miért vannak ők ilyen sokan. Később fény derül a dologra. Rengetegen élnek a világ különböző tájain, ami nem is csoda. Annyi itt a konfliktuslehetőség, és már oly sok alakot öltött, hogy magától értetődő dolog, ha a honpolgárok másutt keresnek, és remélhetőleg találnak is békésebb, nem utolsósorban pedig gazdagabb otthont. Persze, ahogy elnézem, csak ideiglenesen, mert ha valóban ott a távolban leltek volna hazát, akkor nem jönnének ide ennyien. Kicsit utánajárva kiderül, hogy majdnem ötmillióan élnek közülük a Közel-Keleten, és vagy két és fél millióan Európában. Zömük, alighanem a nyelvtudás okán, Angliában. És ez az „overseas” őket jelenti, akiket kiemelt szeretettel látnak vendégül itthon, Pakisztánban, akiket keblükre ölelnek, akik a nagy vizeken túlról jönnek haza, hogy beszippantsák az otthon édes illatát. És még az is lehet, hogy a hazautalt pénz zöme is tőlük származik, megkönnyítve ezzel az itthon maradt család életét. És véletlen, vagy így akarták, de amíg a többi sor férfiakból, nőkből, gyerekekből áll, és az öltözékük ilyen-olyan meg amolyan, addig ebben a tengerentúli sorban egytől egyig férfiak állnak sorban hófehér szalvar kamízban, a helyiek hagyományos hosszú ing, bő nadrág viseletében. Mert az lehet, hogy messzire mentek, az lehet, hogy távol élnek, de a szívük egy! És ha London utcáin farmerben járnak és pólóban, és a lábukat egy sikkes edzőcipő fedi, vagy egy kényelmes bokacsizma, haza akkor is papucsban jönnek, és szalvar kamízban, és lelkükben hozzák magukkal a tapasztalatot, hogy mindenhol jó, de legjobb otthon. Ez látszik az arcokon, ahogyan ezek az emberek a megnyugvás és a várakozás elegyével igyekeznek befelé az országba, ahol várja őket a család melege. Bár meleg, az most itt nekem is van. Jól is esik az otthoni télből eljönni ide, ahol süt a nap, ami fényt és simogató meleget áraszt. Otthonról hoztam magammal egy szakértő társat, aki majd eligazít Pakisztán vonatkozásában, de most nem találom. Már kijutottam a reptérről, kezemben a bőrönd, szememben a bizonytalan várakozás, de ő nem jön. Jó ideig várok, mire messziről érkezve rám integet egy férfi páros, egy szemmel láthatóan ide tartozó együttes, kezükben egy papírtáblával: „Katalin”. Szemükben az öröm, megjelenésükben pedig az intenzív integetés. Hóha hó, végre megvagy! Én? El sem vesztem! És egyáltalán kik vagytok? Kiderül. A mellékletemként velem tartó útitársamat a reptéren lekapcsolta a rendőrség. Szerencsémre volt benne annyi becsület, hogy a nála lévő papírokból kikeresse az itteni iroda számát, és soron kívül megrendelje tőlük eme két aranyost, akik most nekem integetnek, mondván, hogy felszednének engem a repülőtér kijáratánál. Illőképpen be is mutatkoznak, az egyik Lika (Liqa), aki mindent tud, a másik pedig Vaszi, aki leginkább autót vezetni tud. De mi van azzal az enyémmel? Mit követett el, amiért vágyott utána a rendőrség? Kiderül. Fél évvel ezelőtt már járt itt, és abban a boldog tudatban szállt fel Pesten a repülőre, hogy van egy érvényes vízuma. Hát nem volt. Az az eltelt fél év alatt lejárt. Most ott ül valahol karanténban, étlen-szomjan, várva a konzuli vagy a nagyköveti, de mindenképpen az otthoni segítséget. Na, erről lemondhatok! Legalábbis egy időre. Még szerencse, hogy itt van nekem Lika! Próbálgat útközben vigasztalni, hogy majd jól megleszünk mi kettecskén is, és majd ő mindenben eligazít, amiben kell, de azért ez az „antré” kicsit megkeseríti a szájízemet. Mert azt, hogy a vízumok lejáratának mi az időtartama, azért az otthoni ügyintézőknek is tudniuk kellett volna. Hogyan lett hát megszervezve ez az én utam, ha már ez sem stimmel? Vacsora után némi szorongással fekszem le, remélve, hogy azért minden jó lesz.

A reggel szikrázóan kék éggel és némi városi zajjal ébreszt. Mert Karacsi nagy város. Karacsi világváros. Széles utcák, modern épületek és rengeteg ember. Húszmillióan lakják (2017-es adat). Két Magyarország lakossága egy településbe zsúfolva. És nem lehetett kicsi a régmúltban sem, hiszen mint forgalmas kikötő nyilván vonzotta a betelepülőket. Már a 18. században élénk forgalmat bonyolítottak itt le a tenger felé, olyannyira, hogy egy földvárral kellett körbevenni a települést, hogy a város gazdagságára áhítozók ne tudják elfoglalni se a várost, se a jól jövedelmező kikötőt. Mivel azonban különböző dinasztiák uralták, így a fejlődése igazából csak a 19. században, az angolok bejövetelével vált kézzelfoghatóvá, akik felfedezték, hogy az Arab-tengerbe folyó Indus miatt ennek a helynek kiemelkedő a stratégiai jelentősége. Nem véletlen hát, hogy ez a tengerrel érintkező Szindh tartomány is erről kapta a nevét. A szanszkrit „Szindhu”, azaz „Óceán”-t követően a rómaiak úgy hívták, hogy „Sindus”, ami viszont már a nagy folyó nevére (Indus) hajaz. Hiszen aki itt beszáll az Indus vizébe, az szinte akadálytalanul tudja elfoglalni az ország belső területeit is. Aki pedig az Induson érkezik ide, azt a kikötőben várja a nagyvilág. Ezért kapott kiemelt figyelmet Karacsi mint főváros, és amikor elvesztette ezt a rangját, akkor is maradt az ország kereskedelmi központja, és ezt a szerepét végig megtartotta az idők folyamán még úgy is, hogy mellette jelentőségre tett szert Lahor, amely még ma is az ország kulturális fővárosa, és persze itt van Iszlámábád, amely ma a kormányzat székhelye. Nem hiába fogalmazott meg nemrégiben egy programot Kína, amelynek az a célja, hogy Pakisztán meg persze az érdekelt többi állam bevonásával épüljön egy új „Selyemút”, ami lehetővé teszi, hogy a belső területek, a hegyvidékek árui is kijussanak az Arab-tengerre. És ez ismét csak Karacsi tekintélyét fogja emelni, mert a fővárost ugyan elköltöztették innen, de azért Karacsi mégiscsak itt maradt a tengerparton.

Mi pedig elindulunk a mába, Karacsi mai életébe. A város nagyságát a forgalma sem kérdőjelezi meg. Autók és motorkerékpárok tömege versenyez egymással, de úgy tűnik, Vaszi tapasztalt sofőr, mert alighogy elindulunk, máris landolunk a Frere Hallnál (mai neve Jinnah Hall). Hatalmas park, ami a „Királynő parkja” és a „Király parkja”, másként „A király és a testőrsége parkja” elnevezésű területek egyesítéséből keletkezett. A mai neve pedig „Jinnah Park” (Bagh-e-Jinnah). Az ugyan elképzelhető, hogy a nevéhez méltón valaha fák, bokrok zöldje borította, és virágillat lengte be, de ma már az egész egy lebetonozott térség. Ez a kőrengeteg csak úgy árasztja a reggel melegét, ami még így korán jól is esik, de hogy mitől van itt ennyi légy… Az itt-ott fellelhető szemét nem indokolja, hogy állandóan legyezni kell magamat, hogy ne lepjenek be. Na jó, ez azért egy kis túlzás, de én otthon még azt a néhányat sem állhatom, ami azért néha előfordul. Ilyen mennyiségben pedig, mint itt, már egyenesen zavarnak. Persze csak engem, és engem is csak egy ideig, azután én is igyekszem békét kötni velük, és gyönyörködni a látványban, amit egy nagyon szép épület nyújt itt a park közepén. Közintézmény? Templom? Múzeum? A külleme alapján akármelyik lehetne. Sárga téglafalak, ki-be ugró frontvonal, amelynek a síkját fehérrel szegett árkádsorok teszik könnyeddé, olyanformán, ahogy csak egy mesteri kéz teremtheti meg az építményeit. Nagy méretű, de a kézimunka aprólékosságával és találékonyságával készült, mégpedig velencei gót stílusban – mint Likától megtudtam. És ha jól megnézem, hát tényleg tetten érhető rajta valamelyest a Szent Márk tér grandiózus, mégis könnyed bája.

A Frere Hall

A Frere Hall tulajdonképpen Sir Henry Bartle Edward Frere (1815–1884) tiszteletére épült, aki a város gazdasági fellendüléséért dolgozott az angol megszállás ideje alatt olyan elánnal, hogy azzal kiérdemelte a város, és annak lakói megbecsülését. Egyébként 1865. október 10-én avatták fel az épületet St. Clair Wilson építésznő keze munkája nyomán, ámde a mai, tökéletes, kissé iszlám stílusú megjelenése a neves pakisztáni művész, Syed Sadequain Ahmad Naqvi (1930–1987) igyekezetét dicséri. Ugyanis ő lakott itt, egészen a haláláig. Persze az épület eredeti rendeltetése nem az volt, hogy ő vagy bárki más itt lakjon, hanem ez volt Karacsiban a Városháza, majd itt székelt 1951-ig a Nemzeti Múzeum, és utána lett csak a neves művész lak-, majd mára az emlékhelye, továbbá a Liaquat Nemzeti Könyvtár otthona. Tökéletességére pedig az a bizonyíték, hogy a Sindh Kulturális Örökségvédelmi törvény védelme alatt áll. Az épületben található a város már említett, legnagyobb könyvtára a maga hetvenezer könyvével, ritka kézirataival, újsággyűjteményével, és minden egyébbel, aminek egy valamit is magára adó könyvtárban meg kell lennie. Most éppen zárva van. A felső emelet az itt élt festőművész, költő és kalligráfus kiállítását mutatja be, aki életével és halálával fémjelezte az épület becsét. Hát akkor menjünk is be! Indítványozza az én ciceroném, és én követem. Az épületbelső kevésbé tükrözi azt a gondoskodást, amire a homlokzat tökéletessége utal, inkább olyan otthonos hangulatú. Olyan, mint amilyennek a szellem házának lennie kell, ami magán viseli régmúlt korok tudósainak, szellemi nagyságainak az emlékét. Még a szaga is inkább az ősi kéziratok illatát hozza vissza, és igazat mond Jasszír, a Likát felváltó vezető, amikor úgy aposztrofálja az egészet, hogy az épületbelső legszebb része a lépcső. Tehát most ezen a lépcsőn irány az emelet, ahol a már említett művész állandó kiállítása látható! Még a félig elkészült mennyezetfestések is az ő keze munkáját dicsérik, csak sajnos az alkotást az 1987. február 10-én bekövetkezett halála miatt befejezni már nem tudta. Így viszont szabad tere van a képzeletnek, hogy például oda talán egy felhőt álmodott a mester, ide meg esetleg egy vágtató ló képe kívánkozik, amott pedig egy szárnyas angyal osztaná az áldást. Egyébként nem nagy a képanyag, és sokszínűsége okán jó, hogy a berendezés teret ad a bolyongásra, mert első látásra nem is tudom egységbe foglalni a látványt. Mintha nem is egy művész keze alól kerültek volna ki az itt látható képek. Úgy tűnnek, mintha nem is egy korból, és nem is egy stílusból valók lennének. Van, ami magáért beszél, de van, ami megfejtésre vár. Van, ami tiszta kalligráfia, de van, amiben ötvöződnek a művészetek. Képek, melyeknek struktúráját azok a fantasztikus keleti betűk adják, amik talán még azok számára is képek, akik olvasni tudják őket. Például kép a tengerhajózásról. A festői tájban úszó vitorlás hajók testét a betűk alkotják. De jó lenne, ha olvasni tudnám őket! Sajnos a Lika–Jasszír páros sem tudja.

A betű flotta

Pedig eme művész a legnagyobb muzulmán költők soraiból alkotott festői műveket, méltóképpen adózva a szövegeknek. Egy másik képnek letagadhatatlan mondanivalója a teremtés pillanata. A főalak – pont úgy, mint ahogyan az a Sixtus-kápolna mennyezetén van megalkotva, mint Ádám teremtése – szinte segélykérőn nyújtja az ujját a még őskáoszban kavargó mindenség felé. Még egy férfiarc is elősejlik a Holdat, Földet alkotó nonfiguratív összességből. Hogy a képkeretként felrajzolt kalligráfiák miről regélnek, azt itt sem tudni, de maga a kép földhöz szegez. Annyi rajta a motívum, hogy időbe telik, mire úgy-ahogy kiismerem magam rajta, de mint kompozíció, mégis egységes. Meglepő, hogy az a kéz, ami ezeket alkotta, festett szinte portré minőségű képeket is. Bevallom, azok jobban tetszenek. Kislány a tengerparton, amint a vödrébe szedi a halakat. Városkép motoros riksákkal, amelyek élővé teszik a mai Karacsi hangulatát is. Benazír Bhutto, amint fogadja a hozzá fordulókat, és egy öregasszony, akinek mosolygós arca jóságot sugall, darabokra törve az ezernyi ránctól, melyek behálózzák a sokat látott hölgy portréját. Nekem ez tetszik a legjobban. A fényképszerű kivitel egy festőzseni tehetségével hozza közelre azt, amit csak a lélek lát meg. Mert ha ezt a képet egy kozmetikus nézi, akkor megállapíthatja, hogy ezzel az arccal ő egy életre szóló kihívást kapott. Ha az érintett néz a tükörbe, akkor bizony szomorúan szembesülhet a ténnyel, hogy az idő múlik, de ha egy művész keze alkotja meg, akkor a fáradt szemekből, a meginduló mosolyból kiolvasható az a gondoskodó szeretet, amivel ez az asszony egész életében adózott a hozzá fordulóknak, elsősorban a családjának. Akkor a képben benne van az eltűnt ifjúság, benne vannak a munkás hétköznapok, benne van a kéz, ami simogatott, és benne van a megfáradt test, ami nyugalomra vágyik. Mert ezért művész a művész, és ezért tetszik nekem leginkább ez a kép.

Karacsi szinte mellbe csap, amikor elhagyva a Frere Hall és a mögötte elterülő hatalmas park csendjét, kilépek az utcára. „Ez egy hely, ami egyszerűnek, átláthatónak tűnik, de amiben könnyű elveszned, ha idegen vagy ezekben az utcákban, ha nem ismered ezeket a régi ösvényeket, régi falakat, ezeket a váratlan fordulókat, kétszeres kanyarokat, amik a legjobb módját adják annak, hogy megismerd Karacsit” – írja a városról az ismertető. És igaza van, mert Karacsi olyan hely, ami a régmúltból született, hogy megújuljon a mában. A legendák szerint egy kis halászfalu volt a szülőanyja, ahol élt egy halászasszony, az ő neve volt Mai Kolachi. Ezt a nevet kapta a település. A kis halászfalu az idők során egyre csak növekedett, és kialakult belőle egy városka, aminek a Kolachi-jo-Goth nevet adták, ami szind fordítás szerint azt jelenti, hogy Kolachi városa. Ahogyan a város egyre nagyobb lett, kinőtte ezt a nevet is, és lett egyszerűen Kolachi. Kolachi, ami egyre terjedt, és egyre nagyobb fontossággal bírt a 18. században, amikor a Szindh régió ráadta a fejét a tengeri kereskedelemre, és bonyolította a forgalmat a Perzsa-öböl és Muszkat között. Még ma is itt áll az eredeti földvár képére formálva egy régi kis erőd, amit a város védelmére emeltek, és amit néhány, Muszkatból hozott ágyú őrzött. Ma már persze túlnőtte az erőd falait a város, ahová a 19. században megérkeztek az angolok, kihasználva a tényt, hogy itt fut a tengerbe az Indus, kiterjedt deltatorkolatával bő lehetőséget kínálva a kereskedelemnek, tengerhajózásnak, iparnak és mezőgazdaságnak. Nem véletlen hát, hogy a britek Karacsit tették meg a tartomány fővárosának, ami azután 1958-ig az ország fővárosa is volt. Mert vitathatatlan tény, hogy ez az ország legnagyobb városa, amit hosszú, fővárosi múltja, a tengerpartja, és ennek kapcsán a kikötői tettek naggyá. Ez persze fel is tűnik, ha az ember elindul az utcákon. A kerítéseket ugyan beborítja a színes virágtenger, de az aszfalton egymást lehagyva száguldanak az autók, motorok, motoros riksák, megtömve emberrel és áruval. Ugyan vannak olyan buszok, amiken az oldalukra festett, rettentően színes ábráktól nem lehet látni az alapszínt, de az emberek – leszámítva pár farmert és pólót – hófehér szalvar kamízban róják az útjukat. Mármint persze a férfiak, akik a közlekedők zömét adják.

Közben máris itt vagyunk Pakisztán Nemzeti Múzeumánál, ami 1951 óta működik ebben az épületben, ugyanis akkor költöztették át ide a gyűjteményt a korábban meglátogatott Frere Hallból. Az előkertben lévő padokon könyvek felett tűnődő férfiak ülnek, akik szemmel láthatólag elmélyülten cserélnek eszmét a kezükben lévő papírokról. Olyan tudósféléknek nézem őket. A mosolyuk kedves. Arra, hogy ez a virágborította hely nem egy park, hanem egy igen komoly közintézmény, bemutatkozásként pár régi szobor utal a kerítés mentén, megidézve az ide érkezőknek a múltat. Azt a múltat, amikor Pakisztán történetét még India írta Buddhával karöltve. Az épület falait viszont már az iszlám díszítőművészet tette a magáévá. Mintás csempékkel körbe övezve ott áll az ország címere: prófétazöld alapon fehér félhold, csillaggal. Ez jelzi azt az iszlám hitet, ami ma őrzi és építi az ország kultúráját, mert a zöld a béke és a jólét jele, a félhold a haladást szimbolizálja, a csillag pedig a fény és a tudás anyja. És ez így együtt testesíti meg a mai kultúrát, ami azért nem szakítható el az Indus völgyétől, ahol Mohendzsodáróban dajkálták i. e. 3000-től i. e. 1500-ig az emberiség múltját. Természetesen a múzeumi kiállítás is ezzel kezdődik. Mert 1922 volt az az év, amikor India régészei, Sir John Marshall vezetésével, elkezdték kiásni azt a települést, ahol ötezer évvel ezelőtt már nemcsak hogy éltek, de alkottak is az emberek. És ezeknek az ásatásoknak az anyaga mutatja ma a múzeumi látogatóknak, hogy a vitrinekben látható eszközökkel milyen magas rendű civilizációt tudtak teremteni maguknak az akkor Mohendzsodáróban és Harappában élt emberek, akik a kultúrájukról, hitükről, életvitelükről itt hagytak maguk után nyomot. Az első tárlóban például égetett agyagfigurák emlékeztetnek arra, hogy miként is képzelték el akkor az anyaistennőt. Gömbölyded alak, fején koronával, amely megmutatja a nagyságát. Látható az is, hogy milyen daliásak voltak a kor kidolgozott testű, jó felépítésű férfijai, és ezt nem is rejtették véka alá. Vannak köztük ugyanis, mégpedig szép számmal, ruhátlan alakok. Igaz ugyan, hogy az öltözetük hiányos, de a bajszuk büszkén pödrődik, és a hajfonatuk a hátuk közepét verdesi. Nem beszélve az asszonyi bájakat fellebbentő alakokról, akik, óh Éva örök lányai, felékszerezve néznek szembe a mai kor nem kevésbé hiú hölgylátogatóival.

5000 éves gyermekjátékok

A nyaklánc, amely beborítja a fél testet, szemmel láthatóan nem Swarowski kristályból készült, de valaha igen-igen dekoratív lehetett. Megörökítették a hajviseletet is, ami két, kosárszerű konty a fej két oldalán. Persze ahol nők vannak, ott illatszernek is kellett lennie. Apró tégelyek, amelyeknek pontos tartalma ma már nem megfejthető, de eredetileg biztos, hogy bódító illatot árasztottak. Kicsit távolabb pici edénykék füstmarta oldalai tanúskodnak arról, hogy talán olaj lehetett bennük, vagy esetleg illatos füstölő ontotta belőlük a mámorító ámbra vagy tömjén üzenetét. Aki tehetséges volt, az az volt ötezer évvel ezelőtt is, ezt az bizonyítja, hogy némelyik figura aprócska arcáról még a hangulata, a gondolatai is leolvashatóak. Ez itt elöl például kifejezetten csúfondárosan nevet. Szinte hallani, amint kigúnyolja nem látható párját. Ugyan már, nem mondod? Amaz ott meg igen-igen szomorú. A legszívesebben megkérdezném tőle, hogy mi a baja. A következő tárlóban állatfigurák lépdelnek kétoldalt a szinte tökéletesen kidolgozott, ámde tenyérnyi, kétökrös szekér mellett. Láthatók az igavonók, rajtuk a hám, és a mögéjük kötött szekérnek még a kerekei is mozgathatók. A tudósok gyermekjátékként azonosították őket, amiben lehet annyi igazság, hogy másra nem nagyon voltak alkalmasak. De gyerekjátékból van még számtalan. Gurítható szekerek, állat- és emberfigurák, fütyülők, csörgők, golyók, de még szállni képes madarak is, mind-mind cserépből és kőből. Egymást követik az ép, az éppé tett, és a maradványaiban is beszélő objektumok, melyek egységes értékét az adja, hogy ötezer évvel ezelőtti technikával készülve kerültek ki az ötezer évvel ezelőtti mesterek keze alól. Ezek a technikák is sokat mesélnek arról, hogy nem a mai kor embere találta fel a spanyolviaszt! Olyan tökéletes formák tanúskodnak itt a készítőik tudásáról, hogy ha nem írják ide, hogy honnan és mikorról valók, akár mai terméknek is nézhetném őket. Pláne, hogy a következő szobában a fajansz kap szerepet, ami az ismertető szerint igen népszerű volt az Indus-völgyi népeknél, amikor a keményen sima, vagy éppen göröngyösen szemcsés tárgyat mázzal fedték be, hogy ettől legyen kék, zöld, fehér, barna, vagy éppen vörös színű, majd még apró, leginkább kör alakú díszítésekkel is ellátták. Mivel mindegyik ilyen edényke igen aprócska, azt feltételezik, és talán joggal, hogy mindezeket kozmetikai szerek tárolására használták. Sajnos ennyi év után anyagmaradékot ezekben sem találtak, legalábbis értékelhető mennyiségben nem. Annyi azonban egyértelmű, hogy ez a civilizáció igen magas szakértelemmel rendelkezett. Jó alapanyagokból, kiváló technikával, fejlett díszítőérzékkel alkottak mindennapi tárgyakat, nemcsak piciket, hanem nagyokat is. Távolabb vagy jó ötliteres űrmértékű égetett agyagedények sorakoznak. A felületükön szinte nincs egy sima rész. Karcolással, égetéssel, rajzzal, mindegyik öröklétű, szép darab lett. Ezek az emberek nemcsak dolgoztak, de ebben a televízió és számítógép előtti időben megtalálták a maguk szórakozását is, mégpedig kulturált szórakozást, például sakkoztak. Itt is van egy tábla, amin a figurák még eredetiek. Égetett agyagból talán paraszt? Talán király? Talán bástya? Meg talán futó? Ez nem is olyan nagy csoda, hiszen a sakkot Indiában találták fel.

Sakkfigurák Mohendzsodáróból

Volt egyszer, hol nem volt, élt egyszer egy király a Gangesz-parti Magadhban, aki igen-igen nagyra tartotta a katonaságát, és ez okból kifolyólag, meg hogy a stratégiai tudományát minél gyakrabban tudja csillogtatni, állandóan háborúskodott. Viszont emiatt sosem volt otthon, mert vagy harcba ment, vagy csatából jött, országát ráhagyva a miniszterekre, akik egy idő után már nagyon rühellték ezt a „prófétaságot”. Elhatározták hát, hogy valamit tesznek az ügy érdekében. Összedugták a fejüket, és meghívták az udvarba tanácskozni Ananthát, a bráhmin szerzetest, aki jeles csillagász és elismert matematikus is volt, hogy találjon már ki valamit ennek a dolognak a megoldására. A szerzetes nem sokat tétovázott, hanem másnap már elő is állt egy kockás táblával, és a zsebeiben harminckét figurával. A király előtt felállította az egyik bábusort a tábla egyik, a másikat pedig az ellenkező végére, mondván, hogy most már otthon ügyeskedhet a király ennél a táblánál, nem kell csatába mennie, ha a stratégiai tudományát akarja naprakészen tartani. Mindez történt a monda szerint körülbelül 1600 évvel ezelőtt, amikor Ranvír maharadzsa volt az uralkodó. De a történetnek itt még nincs vége! Mert a királynak úgy megtetszett ez a hadijáték, hogy felajánlotta a tudósnak, kérhet tőle bármit, amit csak akar. Anantha azt kérte, hogy a sakktábla kockáira tegyenek gabonaszemeket. Az elsőre egyet, a másodikra kettőt, és így tovább, megkétszerezve mindig az előző kockán lévő szemek számát. A király nagyon csalódott volt. Csak ennyit tud kérni ez az ember! De ha már megígérte, akkor hát legyen! A szolgák megkezdték a munkát, és huszonhét hétre volt szükségük arra, hogy összeszámolják azt a 17 millió szemet, amivel betakarták a harmadik sort. Ekkor már a király is elgondolkodott az ügyön, és most már érdeklődve várta a dolog végét. Végül is 18 446 744 073 709 551 614 szem gabona került a táblára. (Aki nem hiszi, számoljon utána!) Ebből azután a tudós az élete végéig jól élhetett volna, de mivel az uralkodó megtette pénzügyminiszterének, így valószínűleg nem volt rászorulva erre a töméntelen gabonaszemre. Itt a vége, fuss el véle! A mese szépséghibája csak az, hogy ez a múzeumi sakktábla több ezer évvel idősebb, mint a fenti történet, ráadásul ez itt van, kézzelfoghatóan, azt is bizonyítva, hogy itt, Mohendzsodáróban már ötezer évvel ezelőtt is éltek állandóan letelepedett emberek, akik gazdasági stabilitásban, megfelelő biztonságban éltek, és már ráértek azzal is foglalkozni, hogy mit tegyenek a szabadidejükkel. Ezért többek között sakkoztak. Az ásatások során találtak figurákat agyagból, kagylóból, fajanszból, márványból, találtak azután más játékokra utaló tárgyakat is kockákkal, csőformákkal, alabástromból és elefántcsontból. A játékszabály alighanem az lehetett, hogy egy kihívóval szemben álltak a többiek, vagy több kihívóval szemben több ellenfél játszott, a pontos játékmenetet itt nem ismertetik, de a múzeumi felirat szerint ez, valószínűleg módosult formában, még ma is népszerű társasjáték. Alighanem úgy működhetett, mint amit Indiában, Fatehpur Sikriben találtak meg Nagy Akbár udvarában, és aminek a nyomai még ma is jól láthatók. Leginkább a „Ne nevess korán”-ra hajaz, csak ott élő emberek voltak a figurák. Ha tehát a mai kor embere azt hiszi, hogy a civilizáció vele kezdődik, akkor jól teszi, ha elmélyül ebben az ötezer évvel ezelőtti világban, ahol minden megtalálható volt, és minden a helyén. A sort a „Táncoló leány” bronzszobra (másolat, az eredeti Új-Delhiben van) zárja, amit i. e. 2500 évvel ezelőtt öntöttek ki viaszvesztéses eljárással. Egy brit régész, Ernest Mackay talált rá Mohendzsodáróban 1926-ban erre a ruha nélküli, minden porcikájában tökéletes figurára. A csípőre tett kéz jelzi azt a pökhendi magabiztosságot, amit az arc is sugall. A nyaklánccal és a karkötőkkel szinte már fel is van öltözve, nem beszélve a frizurájáról. Mintha most jött volna a fodrásztól.

A legfőbb kincs viszont az az alak, aki egymagában is fémjelzi az Indus-völgyi kultúrát, ez pedig a „Papkirály”. Az ő büsztéjét szintén Mohendzsodáróban találták meg, amikor kiásták a legnagyobb ház legnagyobb szobáját. A kőből faragott alak büszkén, felszegve tartja a fejét, arcát szakáll, testét hímzett köpeny borítja. Hogy király volt-e, vagy pap, vagy éppen mindkettő, az találgatás tárgyát képezi. De hogy ötezer évvel ezelőtt készült, az majdnem biztos, még ha nem is látszik annyinak!

Szerencsére a tárgyi emlékek mellett számtalan, pontosabban szólva körülbelül háromezer rövid írást is találtak, többnyire pecséteken, edényfeliratokon meg réztáblákon. Néhányat itt is kiállítottak, csak persze ezek általam nem olvashatók, pedig biztosan érdekes dolgokat üzennek a régmúltból! Viszont mivel sok olyan van köztük, amin az írás egy-egy állatfigurát vesz körül, áttekintést lehet nyerni általuk az itteni állatvilágról. Az egyik pecsétnyomón például a betűk egy olyan orrszarvú köré vannak csoportosítva, hogy az már felér egy fotográfiával. Ezek a pecsétek kitekintést nyújtanak az akkori külvilágra is. Akkád és sumér kapcsolatokról, elemita behatásokról mesélnek, és asszír átfedések tárják fel azt a kort, aminek ugyan már régen leáldozott, de ami mégis eredményesen alapozta meg a mai világunkat. Érméken őrződtek meg a rómaiak, a parthusok, a szkíták, szobrokkal a hinduk, és hagytak maguk után nyomot még sokan mások is, akik erre jártak. És ez mind-mind még az időszámításunk előtti, régmúlt időkből való. Dicsőség eleinknek!

A késő Harappa-kultúra szobái ugyan zárva vannak, de nem baj, hiszen az utam során azt is, meg Mohendzsodárót is útba fogom majd ejteni. Persze azért az indiai múlt is múlt, és pár szoba erejéig oda is betekinthetünk, különös tekintettel a stílust teremtő Gandhara-kultúrára. Azt hiszem azonban, hogy Indiában többen is jártak, és többet is láttak, mint ami itt van. Viszont Mohendzsodáro és Harappa csak egy van! Mégpedig itt, a mai Pakisztánban! Természetesen azonban mi most egy muzulmán országban vagyunk, ahol az iszlám mint térhódító már réges-régen polgárjogot nyert, és ez nem maradhat ki a múzeum anyagából sem, különös tekintettel azok művészi értékére. Hihetetlen kőfaragások fedtek be sírokat csipkefinomsággal. Csempecsodák, melyek fali dísznek, kútkávának, járólapnak, egyaránt fantasztikusak. Kéziratok, melyek Firdauszi és társai műveinek kiegészítéseképpen őrizték meg a miniatűr festészet kimagasló alkotásait. Meg egy igen-igen szép Korán-gyűjtemény. A következő szoba üzenete azonban a közelmúlt. Egy tárgyalóasztal, ami köré 1947. augusztus 15-én gyűltek össze azok a politikusok, akik a függetlenség harcosaiként írták be nevüket Pakisztán emlékkönyvébe. Az asztalfőn természetesen az államalapító Quaid-e-Azam Muhammad Ali Jinnah ült, aki egyben névadója a már meglátogatott Frere Hallnak is.

Egyértelmű, hogy a nemzet múzeuma nem lehet meg a nemzetet alkotó népek ismertetése nélkül, és ez így nagyon jó, mivel valószínűtlen, hogy futna az időmből az egész, egyébként színes, változatos, kedves emberekkel, érdekes szokásokkal teli ország bejárására. Mivel Pakisztán a hatodik legnépesebb ország a Földön, így tág tere van a sokszínűségnek. Vegyük hát sorra, hogy itt mi látható!

Beludzsisztán, ami az ország legnagyobb tartománya, egy olyan diorámával képviselteti magát, amiben jól láthatók a hegynek felfutó ösvények, melyek mentén zöldellnek a fák, csobognak a patakok, sokféle gyógyvízzel látva el a lakókat. Azokat a lakókat, a beludzsokat, akikről a tartomány a nevét kapta, és akiknek saját zászlajuk van: felül zöld, alatta piros sávval, amit egy kék háromszög zár le a végén, benne egy fehér ötágú csillaggal. Ezeknek az embereknek a fő ételük a rizs, és saját nyelvük van – írja róluk a felirat. Itt a vitrinben a kis házikójuk előtt ülnek, tradicionális ruházatukban. A férfi fején piros fez, testét fekete köpeny borítja, ellentétben az asszony hófehér, fejet is betakaró leplével. Jól megvannak egyébként itt Pakisztán kebelében, de a fő céljuk mégis az, hogy autonómiát kapjanak. A dioráma viszont egy kicsit megváltoztatja azt a képet, ami a valóságban félsivatagos, sivatagos, mocsaras vidékről szól. Ezért is alacsony ott a népsűrűség.

Az Észak-Pakisztánban élő kalashoké a következő vitrin. Ők Nagy Sándor leszármazottainak vallják magukat, és körülbelül háromezren élnek abban a három völgyben, aminek atmoszféráját alighanem jól adja vissza a tárlóban látható jelenet. A háttérben fenyvesek, felettük a ragyogó kék ég, jellemzőjük pedig az, hogy fából faragott felszereléssel jártak vadászni. Mégpedig igen csinos ruházatban! A fejen lévő süveg barnája jól passzol a buggyos nadrághoz, és az ekrü színű, bordűr-hímzett kabátkához. Az ismertetés azután felsorolja az aktuális isteneiket is, de ebből majdnem annyi van, mint amennyit a hinduk tisztelnek akkor, amikor imádkozni akarnak.

Pandzsáb a második legnagyobb, viszont egyben a legnépesebb tartomány. A neve azt jelenti, hogy „Öt folyó”, melyeket itt név szerint sorolnak fel, és amelyek mind beletorkollnak a folyók anyjába, az Indusba. Az ismertetés viszont némi túlzással azt állítja, hogy az övék a világ leggazdagabb kultúrája, beleértve a világhíres táncukat, a bhangrát is. És persze itt a hivatkozás Harappára, ami tényleg ott van náluk, de aminek az ötezer éves kultúrája független a mai népességtől, viszont azt érdemes megemlíteni, hogy nekik is saját nyelvük van, amelynek eredete a szanszkritban keresendő. Egyébként neves emberek és nagy hősök hazája is Pandzsáb, mivel a szufizmus igen erős nyomot hagyott benne, leginkább a gyakran előforduló szentek formájában. Ez után következik a vitrinben az ételeik leírása, de már a közepénél jól vagyok lakva. Sokféle, és biztosan nagyon finom mindegyik. A dioráma egyébként egy hagyományos falusi háztartást mutat be, ahol az asszony, tetőtől talpig szép kendőbe burkolva, forgatja a rokkát, a férfi pedig a fejére tekert turbánnal, szépen hímzett hosszú inggel indul a mezőre, hogy ellássa a fő feladatát, az állatok őrzését. De hogy a mezőgazdaság se maradjon ki, viszi magával az ásóját és a kapáját. Egyébként ez a tartomány számos UNESCO-világörökségi helyszínnel rendelkezik.

Szind tartomány, a szindi nép hazája sem maradhat le a bemutatóról. Ez a harmadik legnagyobb tartomány, aminek a népességét úgy is nevezik, hogy a Mehran-völgy emberei. Emellett hívják a helyet „az iszlám kapujának”, azaz „Bab-al-Iszlam”-nak is, mivel itt terjedt el Dél-Ázsiában először az iszlám. A neve egyébként, mint már arról szó esett, a szanszkrit Szindhuból ered, ami azt jelenti, hogy „óceán”. Ennek logikáját az adja, hogy valóban a tengervíz mossa a partjait, de a tartomány „dicsőséglistájáról” nem maradhat ki Mohendzsodáro, az Indus-völgyi kultúra ötezer éves központja sem, ami ebben a tartományban található. A nyelvük is ősi gyökerekből táplálkozik, mégpedig az indoárjából. Ez az arab, a perzsa, a hindi és a dravida keveredéséből állt össze. Meg persze itt található Karacsi is, ami sokáig volt az ország fővárosa, a lakosai pedig híresek a vendégszeretetükről, ajándékozási kedvükről – írja a felirat. A hely továbbá még arról is nevezetes, hogy a szufi szerzetesek és a szufi költők hazája volt. (A szufizmus egy külön fejezetet érdemelne, és később lesz majd róla szó.) A diorámában egy falusi házbelsőt lehet látni, ahol a sarokban az asszony a szövőszéken dolgozik, a kisgyerek meg az iskolai leckéjét írja, a nem annyira szemrevalóra sikeredett papa pedig egy szalvar kamízban ülve, fején hímzett sapkával szortyogtatja a vízipipát, a huqqát. Ide tartozik még egy vitrin, amiben a tartomány színes, szépséges, hagyományos női ruháját lehet látni egy bábun, de ez ma már csak a történelem része.

Cholistan – helyi nevén Rohi – tartománya a sivatag gyermeke. A név a „Cholna”-ból származik, ami azt jelenti, hogy „mozgó”. És mivel egy sivatag könnyen tud mozgó homokot produkálni, ha feltámad a szél, a lakosok pedig félnomád módon élnek, így ez a mozgás itt is, ott is adott. De mozgó volt a régi időkben is, amikor itt, Pandzsáb tartomány déli részén még a Himalája folyói öntözték a földet i. e. 4000 táján, hogy azután átadják a helyüket a középkorban az erre haladó karavánoknak, amelyek a biztonságára az ide épített erődök voltak hivatottak vigyázni. Idővel azután elmaradtak a karavánok is, és az egészből sivatag lett. Viszont ez a sivatag is sok neves szufi költőnek és szentnek adott otthont, valamint ihletet, és talán a homok színeváltozása, a sivatagi napfelkelte és naplemente adott ihletet az itteni ruhákhoz is. Úgy a férfi, mint a női ruházat igen színgazdag, és ehhez társulnak még az ékszerek. A nath, ami egy orrgyűrű, a katmala, ami a nyaklánc, a kangan, ami a karkötő, és a pazeb, ami a bokaperec. Mindezek készülhetnek aranyból és ezüstből. A diorámában látható asszony is ennek megfelelően van felcicomázva.

Ezzel azonban még nincs vége az ismertetéseknek, mert az országlakók főbb csoportjai a pandzsábiak, a pasztuk, a szindi, a balochi, az urdu nyelvűek és a kasmíriak, és akkor hol van még a többi? Érdemes tehát több időt szánni ezekre a termekre. Feltéve, ha érdekel az ország néprajza. Ám ha nem érdekel, akkor is kapsz belőle ízelítőt a kijáratnál, ahol legalább ötféle viseletbe öltözött férfiember mondja felém a „szálem”-et. „Alaikum as salaam” (Alejkum asz szalam), intek feléjük búcsút, és ez annál is stílusosabb, mivel a müezzinek éppen most kezdték el énekelni déli dalukat. Sztereóban szól az imára hívó hang, ámbár földre boruló embert egyet sem látok. Igaz, ez a városi nyüzsgés annál sokkal zsúfoltabb, semmint hogy csendesen imádkozni kezdjen itt bárki is.

Haladunk tovább Karacsiban, ahol szép számmal állnak még a gyarmati időket idéző épületek, és amelynek népes lakossága zömében motorkerékpárral közlekedik. Ezerszámra parkolnak az út mentén. Annyira szorosan állnak egymás mellett, és annyira egyformák, hogy el sem tudom képzelni, miként talál rá a gazdája a sajátjára, ha nyeregbe akar pattanni. Hacsak nem a rendszám alapján? A városkép eléggé eklektikus. Hatalmas toronyházak szöknek az égbe, üvegpaloták követik egymást, hogy azután átváltsanak ütött-kopott bódésorokra. Alul üzletek, kínálatuk az utcán, az üzletek felett talán raktárak, a legfelső sort pedig lefüggönyözött lakások alkotják. Az utca népe egyébként ugyanolyan tarka, mint az épületek. Pantallóban, ingben motorozók, szalvar kamízban sétálók, emberek a földön ülve, fekve, teledíszített autóbuszok, motoros riksák minden mennyiségben. A fejeken motoros sisak, horgolt sapka vagy hímzett fez, a forgalmi irány pedig az összevissza. A lábon azután, egyenruhaként, kényelmes papucs, nőknek, férfiaknak egyaránt. Viszont a nőket borító színes leplek egyediek és nagyon szépek. Ez a sokféle színes ruha olyanná teszi a városképet, mintha egy hatalmas virágoskert kelt volna életre. Közben egy rendőrautó robog el mellettünk éktelen hangon szirénázva. Ilyet bárhol lehet látni. Karambol történt? Vagy valami más miatt van ez a sietség? Nem valószínű, mert ennek az autónak az oldalára az van írva, hogy „Korrupcióellenes rendőrség”. Vajon ilyen hirtelen hol jutott eszébe valakinek korrumpálni valakit, vagy korrumpálódni valaki által, hogy így kelljen száguldani? Vagy talán attól fél a rendőrség, hogy ha késlekedik, akkor köddé válnak a tettesek? Jasszír, látva a kérdést a szememben, felvilágosít. Hogy bizony Pakisztánban nagyon szigorúan veszik ezt a dolgot, és kíméletlenül nyakon csípik a bűnben vétkeseket. A kormányfő is, a beiktatási beszédében, kiemelten ígérte, hogy felveszi a harcot a korrupció ellen. És van eredmény? Kérdem naivan, mire a válasz egy jelentőségteljes tekintet. Megfejtve a ki nem mondott szavakat, úgy érzem, hogy a korrupció úgy át- meg átszövi az egész országot, hogy kézzelfogható eredmény nem is várható. Persze azért nyilván történnek intézkedések, de a nagy számok törvénye alapján a dolog még sok tennivalót igényel. Csak nehogy ez a kormányfő is ebbe bukjon bele!

De máris itt vagyunk, az „EMPRESS MARKET”-nál, a fedett bazárnál, ami egy óratorony szomszédságában épült 1889-ben, Viktória királynő tiszteletére. Mert Viktória, a britek pöttöm termetű, ámde nagyhatalmú uralkodója, itt császárnő volt, a piac pedig Empress. De hogy a brit uralom mégsem volt annyira áhítatteljes, arra utal a tény, hogy 1857-ben tizenöt lázadó, más oldalról megfogalmazva tizenöt hazafi lett itt az angolok elleni függetlenségi megmozdulás, népszerűbb nevén a „szipoj lázadás” során egy ágyútűz áldozata. Ezért is lett a bazár alternatív neve „Shahid-Martyrs’ Market”.

Az Empress Market

A fallal körülvett bazár környéke egyébként a 2018-as renováláskor elnyert arculatot mutatja, addig ugyanis egy bódéváros vette körül, ahol a helyi kereskedők kínálták portékáikat az önkormányzattól bérelt helyeken. Ez azonban annyira rontotta a városképet, hogy beszüntették ezt a rendszert, és ledózerolták az egészet. Aki pedig továbbra is árulni akart, azt beköltöztették ebbe a piacba. Mivel az én otthonról hozott útitársam még mindig nem került elő, és alighanem már nem is fog (tanulság, mielőtt útra kelsz, foglalkozz behatóan a szükséges adminisztrációval!), így Jasszírra vagyok utalva, akinek sok mindenhez van kedve, csak a piacoláshoz nem. Másfél óra múlva légy itt, mutat a falat áttörő kapura, és elviharzik valamerre. Persze egy piachoz, hogy őszinte legyek, a férfinép nem is szükségeltetik. Ha érdekel valami, és megnéznéd, akkor sürget, hogy menjünk már tovább! Ha pedig meg is vennéd, akkor az ára borítja ki a bilit. Jobb hát így egyedül! A belső tér kétfelé oszlik. Körben a fedett rész, középen pedig a szabad térség. Igazi keleti bazár! Zsákokban fűszerek. Már az illatuk is mámorító. Gyékényből font színes készségek, úgymint fekvőlap, kosarak, tálcák minden mennyiségben. Vesszőkosarak mintásra fonva. Mindegyik egy külön gyönyörűség! Azután rizs meg lencse, borsó és bab, kókusz és datolya szárítva, meg érett gyümölcsök szépen gúlába rakva, és egy óriási darab aloé. Először fel sem ismerem. Otthon, a cserépben, ha harminc centisre megnő, akkor már büszke vagyok rá, de ez itt van vagy két méter hosszú, talán félméteres átmérővel, de ez is csak egy kis darabja a teljes növénynek. Viszont szép, egészséges darab, amint vastagon kínálja a minden gyógyászatra alkalmas húsát. Nagyon szívesen elvinném, mivel tapasztalatom szerint valóban csodaszer, szinte mindenre jó. Eredményesen és gyorsan hat, de ha elképzelem magam, amint végigsétálok vele egész Pakisztánon, egyik kezemben a bőröndömmel, másik kezemben a jegyzetfüzetemmel, nyakamban a fényképezőgéppel, hátamon a hátizsákkal, hát inkább lemondok róla. Azért egy szeletet vásárolok belőle. Pontosabban szólva csak vásárolnék, mivel az eladó nem fogad el érte pénzt. Levágja a szeletet, és kedves mosollyal a markomba nyomja. „Shukria”, köszönöm meg szépen, és bolyongok tovább a pultok és az üzletek között. Jó lenne több időt tölteni itt, de a rendelkezésemre álló másfél óra már fogytán van, pedig alighanem az a rengeteg palack, ami a polcokon sorakozik, az is talán az örök élet forrását ígéri annak, aki azt fogyasztja. Mert keleten mindennapi csoda, hogy minden fűnek-fának ismerik a gyógyerejét, és eredményesen használják is. Kész csoda, hogy itt-ott azért mégis akad beteg ember, meg egy-egy elhalálozott. Végül mennem kell, így csak egy apa-kisleány párost fotózok le, akik szemmel láthatóan éppen koldulnak. Nehéz sors ez itt, ahol annyi a szegény ember! És bár lehet, hogy koldusok, de a pici leány ruhája maga a hímzett csoda. Alighanem az anyukája otthon a szabadidejét ezzel töltötte. Ha beszédbe tudnék elegyedni velük, akkor mondanám, hogy ha eladásra készítenének ilyesmiket, talán nem is kellene koldulniuk!

Ismét autóba szállunk. Vaszi megdicsér, hogy milyen pontos voltam, és máris rójuk tovább Karacsi változatos utcáit. Házak és emberek, majd tágasabb terek és villaszerű házak, ez az M. A. Jinnah (Dzsinnah) út, majd egy hatalmas park következik, ami előtt leparkolunk. Oda fogunk bemenni, ígéri Jasszír egy kupolás építményre mutatva, csak éppen neki el kell mennie az engedélyért. Addig üljek és várjak. Ezen ne múljon, gondolom magamban, én csak ülök, és várok. Hosszan. Megpróbálok közben kiszállni, hogy megmozgassam a lábam, de Vaszi nem enged. Nem szabad, mondja határozottan. Oké, de hol vagyunk? A MAZAR-e-QUAID-nál, a Jinnah mauzóleumnál. Szól a válasz. Amíg az ügyek intéződnek és a parkban a madarak szálldosnak, valahol a közelben meg egy szamár ordít, de nagyon, addig kiművelem magam Muhammad Ali Jinnah (1876. decembe 25. – 1948. szeptember 11.) ügyében. Tehát! A neves ember Karacsiban született, az akkor még Brit-Indiához tartozó városban, és Angliában tanult ügyvédnek, majd amikor 1896-ban hazajött, sikeresen nekiállt felépíteni a szakmai karrierjét. Mikor már ezzel nevet szerzett magának, elkezdte érdekelni a politikai pálya. 1906-ban vett részt első alkalommal hivatalosan a Kongresszusi Párt ülésén Kalkuttában, ahol alighanem építő jellegű hozzászólásaival, előremutató indítványaival vitte előre a Párt munkáját. Ennek következtében 1913-ban már mint a Párt egyik legkiemelkedőbb szószólóját emlegették. 1913-tól 1920-ig egyszerre munkálkodott a Kongresszusi Pártban és a Muzulmán Ligában is. Úgy tűnik, hogy a kezdeti évek sikeresen indították el a politikai pályáján, mert 1916-ban elvállalta a Muzulmán Liga vezetését, megteremtve ezzel a két párt együttműködését, India jövőjének a felrajzolásában. Munkája eredményeképpen azután meg is köttetett még abban az évben a „Lucknow Paktum”, ami a muszlimok számára számos, régóta követelt olyan jogot tartalmazott, amit a hindu többségtől Allah gyermekei addig nem kaptak meg. De a szöveg sajnos csak szöveg maradt, hiszen a Kongresszusi Párt új vezetője, a hindu Mohandász Karamcsand Gandhi igyekezete az ország függetlenségének az elérésére irányult, mégpedig olyan belső feltételek mellett, amikben addig is éltek az emberek Indiában. Jinnah viszont, mint hithű muzulmán, noha addig az összindiai érdekekért harcolt, most már többet és mást akart. Kilépett a Pártból, és 1930-ban visszament Angliába ügyvédnek. A hindu-muzulmán kontra britek kérdés azonban a távollétében sem oldódott meg. A változást akaró politikusok keresték az utakat, és az ahhoz csatolható vezetőket, és így került ki Angliába Mohammed Liaqat Ali Khan, aki a visszatérésről, és nyilván az együttműködésről győzködte Jinnahot. Jinnah azonban józan ember volt, és úgy gondolta, hogy a fellángolás nem vezet eredményre, ezért csak 1935-ben tért vissza hazájába, ahol Mohammad Iqbal hatására kezdte el kiépíteni a muzulmánok indiai jövőjét. 1937-ben, a tartományi választásokon azonban a Muzulmán Liga gyengécskén szerepelt, a Kongresszusi Párt viszont India 11 tartománya közül 7-ben állíthatott fel minisztériumot, és ez az ellentéteknek újabb táptalaja lett, ugyanis a vezetés ezeken a helyeken hindu volt, a beosztottak pedig a muzulmánok közül kerültek ki. Ha addig vallási volt az ellentét, innen kezdve már a mindennapokat is áthatotta. Szükségessé vált egy önálló muzulmán állam, mert sokan voltak, jogok nélkül. Ez azonban nem volt új keletű elképzelés.

A Mazar-e-Quaid tömbje

A már említett Muhammad Allama Íqbal (1877–1938) költő, aki az 1920-as évektől a Muzulmán Liga vezetője volt, már a ’30-as években felrajzolta India muzulmánjainak a palettájára ezt az álmot. Végül ebből az álomból ébredés lett. 1940-ben, a „Lahori Határozat”-ban, megfogalmazást nyert egy önálló muzulmán állam létrejöttének a szükségessége, és ez a cél összekovácsolta a muzulmánokat, minek eredményeképpen az 1946-os választásokon a Muzulmán Liga már elsöprő győzelmet aratott. Jinnah ekkor döntött úgy, hogy ismét színre lép, és meggyőzte a Kongresszusi Pártot meg a briteket, hogy az önálló muzulmán állam megalakításával India muzulmánjai egy emberként értenek egyet. 1947. július 3-ra azután el is készült a végső terv, a térképre felrajzolták Pakisztán határait, augusztusban pedig Pakisztán kivált Indiából, ami ugyanakkor lett független Nagy-Britanniától. Az új állam élére Jinnah került, aki megkezdte Pakisztán alapjainak lerakását. Nagy munkába vágta a fejszéjét, de annak gyümölcsét élvezni sajnos már nem tudta. Egy évvel később tüdőbajban meghalt. Népe lelkében azonban az imázsa tovább él. Úgy is nevezik, hogy „Baba-e-Qaum”, azaz a „Nép Atyja”, vagy „Quaid-e-Azam”, azaz a „Nagy Vezér”. Stanley Wolpert történész pedig egyenesen így summázta Jinnah munkásságát: „Kevés egyén változtatja meg jelentősen a történelem menetét. Még kevesebben módosítják meg a világ térképét, és alig lehet szólni valakiről, aki egy nemzetállamot hozott létre. Mohammed Ali Jinnah mindhármat megcsinálta.”

Most tehát itt állunk a Jinnah hamvait befogadó Mazar-e-Quaid előtt, és várjuk a bebocsátást. Mert az igaz ugyan, hogy a bejelentkezést Jasszír már napokkal ezelőtt megtette, de úgy tűnik, hogy az elszállt a semmibe. Most meg szegény rohangál, telefonál, könyörög, sűrűn mutogat felém, gondolom, kifejti abbeli nézetét, hogy egy hölgyet, aki Európa közepéről csak azért jött ide, hogy ezt a síremléket megnézze, nem lehet így kikosarazni! Közben, gondolom, ha szükséges, még sírhatok is egy kicsit, de arra most itt nincs igény. Viszont Jasszír erőlködésének köszönhetően születnek eredmények. Bemehetek, de cipő nélkül. Sebaj, nyugtatom meg, a cipőt majd a hátizsákomba teszem. De a fényképezőgépet sem szabad bevinni! Ne viccelj! Anélkül nem megyek! Ismételt jószolgálati küldetés, és most már másfél órája állunk a kapu előtt. Rendben, a fotó apparátot is bevihetem, de fényképezni tilos! Rendben van, adom meg magam. Mert, mondja az őr, a VIP-vendégek vihetik csak be a fényképezőgépet, és járhatnak cipőben a parkban. Arra, hogy ez a hely egy fokozottan őrzött terület, az a bizonyíték, hogy a lakosságra kivetítve itt a legmagasabb a fegyveresek létszáma. Ebből azért csendben, suttogva megállapítható, hogy a muzulmán–hindu ellentétek nem éppen elsimulóban vannak. Igaz, hogy a muzulmán–keresztény ellentétek sem! Tehát summa summarum, sok itt a katona. Engem mondjuk nem zavar, mert így legalább biztonságban érzem magam. Ugyan a város hangulata eddig sem volt fenyegető. Végre valahára zöld jelzést kapok, mehetek, int felém a kapuőr. A befelé vezető utat barrikád zárja el. Nyílván az esetlegesen a kaput áttörni akaró autóktól védi meg ezt a szentként tisztelt helyet, én azonban békésen ballagok befelé. Szépen parkosított kert, benne sziesztázó helyiek, így kerülök én egyre közelebb ahhoz a négy méter magas alapra emelt, 75 × 75 méteres lábazaton álló, 43 méter magas épülethez, ami az államalapító sírját rejti. Jól megkomponált, tiszteletet parancsoló építmény. Egy kupolás kocka, amit a kor leghíresebb építésze, Yahya Merchant alkotott meg az 1960-tól 1970-ig tartó években, mégpedig ragyogóan fehér, indiai márványból. Egy lépcsősor tetején álló terasz mögött jutok be a négyből az egyik, hegyes kúp alakú, 12 tonna bronzból alkotott kapun. Ezeket azért alakították ilyenre, szól az ismertetés, hogy az épület kibírja az esetleges, ámde előfordulható földrengéseket. A kapun túl azután egy nyolcszögletű terembe érkezem, aminek a közepén áll a szarkofág, ámde a neves halott nem ebben nyugszik, hanem ennek a márványtömbje alatt egy alsó teremben lévő sírban, mint ahogyan az minden muzulmán esetében van. Például így van ez a Tádzs Mahalnál is, ahol a pietradura technikával kirakott, blikkfangos látnivaló, a két szarkofág üres. Sháh Dzsahán és felesége, Mumtáz-i-Mahal sírja ugyanis egy alsó csarnokban található, mivel muzulmán előírás, hogy a holttestet kétlábnyi föld alá temessék el. Így van ez itt is. Jinnah mellett van eltemetve Liaqat Ali Khan is, az ország első miniszterelnöke, továbbá Mohtarma Fatima Jinnah, az államalapító nővére, és Abdur Rab Nishtar, a Muzulmán Liga kiemelkedő vezéregyénisége, Pakisztán második miniszterelnöke, valamint Nurul Amin, a nyolcadik miniszterelnök. A terembe természetesen cipő nélkül szabad csak belépni még annak is, aki eddig abban járt, és fotózni szigorúan tilos! A színezüst korláttal elkerített szarkofág fölött, a kupolából lóg le a többemeletes csillár. A falak mintázata áttört, oldalt tizenöt fali fülke látható. Fotó erről sem készülhet, de persze ennek a helynek nem is az a célja, hogy portrészerűen maradjon meg a látogatóban, hanem az, hogy megőrizze egy ország alapítójának az emlékét. Az őrgárda tagjai moccanatlanul állnak a vártán kint és bent, egyként képviselve a tengeri, a szárazföldi, és a légierőket, én azonban nem vagyok velük megelégedve. Én valami különleges egyenruhát képzeltem rájuk, különös tekintettel arra, hogy négyóránként őrségváltás van, ami még látványos is lehetne. De e tekintetben is csalódnom kell. Az ő dolguk itt ugyanis csak az objektum őrzése. Bemutatóra tessék máshová menni! Noha nagyobb ünnepeken itt gyűlik össze az ország krémje, hogy megemlékezzen Pakisztán és Jinnah évfordulóiról, a mostani látogatók inkább csak családi kirándulóhelyként használják a hatalmas teraszt, meg a körben elterülő, ötvenhárom hektáros kertet. Ettől valahogyan szívhez szólóbb lesz ez az egész, és biztos vagyok benne, hogy ez a miliő a sírban nyugvó Jinnah-nak is kedvére való, hiszen ő életében is a népének akart jót tenni, nem a saját piedesztáljának az építése volt a célja. Egyébként csuda aranyos kisgyerekek futkosnak körbe, a nagyobbak még labdát is hoztak, a hátsó kertben pedig még barátokra is sikerül szert tennem. Pár kisebb-nagyobb fiúgyermek ácsingózik körülöttem, hogy ugyan már fotózzam le őket! Szívesen megteszem, mert az egyik szemrevalóbb, mint a másik. Örömmel nézik vissza magukat a gépben, és köszönetképpen felmásznak az egyik fára, amiről apró, sárga gyümölcsöket szednek nekem, és kínálják a mancsocskájukból. Eleinte szabadkozom, mert ki tudja, hol jártak előtte ezek a mancsocskák, de annyira lelkesek, hogy nem akarom megsérteni őket. Köszönettel elfogadom, és jól teszem, mert nagyon finomak ezek a nem tudom mik. Ők pedig boldog örömmel nézik, ahogyan eszegetem. Egy mellékteremben a kiállítást Jinnah dolgozószobájából rendezték be. A falakon életének főbb mozzanatairól szóló fotók: állami feladatokat lát el az egyiken, a családja körében lehet látni a másikon, képet adva így az államférfiról és az emberről is. Tulajdonképpen nagyon ügyes ez az összeállítás, benne van a nagy ember teljes múltja, politikai pályafutása és a magánélete. Itt írt, ebből a tányérból evett, ezt a könyvet olvasta, és ettől kerül közel Jinnah mindenkihez, aki ide látogat. Az illatozó, színpompás kert tizenöt szökőkútjánál búcsúzom el a Mazar-e-Quaidtól.

Az úton továbbmenve Pakisztán sportszeretete mutatja meg magát. A közlekedési útvonalak közötti tereken ugyanis ember nagyságúnál nagyobb figurák űzik, talán papírmaséból alkotva, drótvázra felfűzve, a különböző sportágakat. Leginkább a krikettet, és ez nem is csoda. A jelenlegi kormányfő, Imrán Hán volt ugyanis a csapatkapitány, amikor Pakisztán megnyerte 1992-ben a krikett világkupát. Alighanem az angolok hagyatéka ez az igen népszerű sport, amiből én egy kukkot sem értek. Kérdésemre a két fiú egymást megelőzve kezdi el magyarázni a játékszabályokat, minek következtében a játékosok dobnak, ütnek, majd összevissza szaladgálnak. Ez persze az én átiratom az ügyről, amiből a tévében csak annyit látok, hogy mint a mérgezett egerek futkosnak összevissza. Számomra érthetetlen a dolog, de Pakisztán szinte minden világversenyen ott van, eredményeket ér el, és büszkén távozik, vagy vall kudarcot. Akkor viszont gyászba borul az ország. Jasszír azért kiegészítésképpen még hozzáteszi, hogy a játéknak többféle változata van, és az ország szegényebb negyedeiben az utcakölykök a legegyszerűbb változatot játsszák. Itt az utcai figurák viszont egyértelműen a sikert ünneplik, erőteljes mozgással imitálva a győzelem felett érzett örömöt. Kevésbé csábítanak örömünnepre azok az életképek, amik mellett elhaladunk. Gyerekek koldulnak az út mentén. Pici, mocskos kezüket nyújtják az arra haladók felé, akik vagy megszánják őket, vagy nem. Gondolom, olyan sok a kolduló gyerek, hogy az úton lévők ehhez már annyira hozzászoktak, hogy szkeptikussá váltak az ügy iránt. Egy fiatalasszony is koldul, nyomatékként magával hozta az utcára a kisbabáját. Neki sincs nagyobb sikere. Most azonban egy óriásplakát következik négy női arcképpel, amin nem a hölgyek szépsége a fontos, hanem az alattuk látható felirat. Ő orvos, ő mérnök, ő tanár, ő meg művész – szólnak a képaláírások, gondolom, azokat a nőket megcélozva, akiknek a karrierje a korai férjhez menés, az érdektelenség vagy éppen a helyi hagyományok miatt szakadt félbe. Ne hidd el, hogy nőként csak háztartásbeli lehetsz! Üzeni nekik a plakát. Tanulj, és vidd előbbre a saját és az ország sorsát is! Keresztény temető mellett haladunk el. A bejárat felett hatalmas kereszt vigyázza a holtakat. Majd mezőgazdasági terület következik, ahol a vizet a vállon átvetett rúd végén hintázó csöbrökkel szállítják az öntözéshez, és majd ugyanígy viszik haza a leszedett terményt is. Nehéz, kemény munka, de van benne valami archaikus. Becsületükre legyen mondva, ezt a munkát a férfiak végzik. Így jutunk el nemsokára a MASJID-E-TOOBÁHOZ, „A” mecsethez. És nem véletlen, hogy nagybetűvel, kiemelten írtam az „A”-t, mivel Karacsiban a mogulok nem építettek mecsetet, tehát régi mecset nincs. Új persze számos van, de azok között is ez a legnagyobb. A bejárat előtt szebbnél szebb, hímzett, férfi tokkalapok várják a vásárlókat. Nem tudom, hogy ez otthon mire lesz jó, de van egy haverom, aki gyűjti a világ sapkáit, fejfedőit, tehát mindenhonnan viszek neki egyet. Ő azután az autója műszerfalát díszítette fel velük egészen addig, amíg egy ellenőrzés során a rendőrök fel nem hívták rá a figyelmét, hogy veszélyes dolog, ha valaki vezetés közben nem lát ki. Meg veszek magamnak is egy ilyet, noha ezt a férfiak hordják, viszont szép. Olyan dobozféle a formája. Otthon kiváló tartója lesz majd valaminek. A kapun belépve azután különös látvány fogad. Egy hatalmas kert virágokkal, amik a tavasz illatát hozzák ebbe a fülledt nyári forróságba, mellette pedig oszlopokon álló fehér tető hullámzik, ami talán a tengert idézi. Azt az Arab-tengert, amelynek a vize Karacsi partjait mossa. De a legkülönösebb mégis a látképet lezáró hatalmas, fehér félgömb. Mintha egy gigászi, hófehér lufi akarna felemelkedni a levegőbe. Ez a világ legnagyobb átmérőjű, alátámasztás nélküli kupolája. Hogy alatta egy mecset rejtőzik, az már csak másodlagos kérdés. Úgy vélem, hogy dr. Babar Hameed építésznek is ez volt az ötlete. Szárnyalt a képzelete, fürgén dolgozott a papíron a keze, hogy megálmodjon egy 65 méter átmérőjű, 16 méter magas, alátámasztás nélküli kupolát, ami a mecsetet, a Madjid-e-Toobát, más néven a Gol Masjidot fogja majd megkoronázni. A tervekkel el is készült 1966 szeptemberében, majd a kivitelezőre bízta, aki három év múlva, 1969 novemberében már át is adta a kulcsot. Ezzel elkészült a világ tizennyolcadik legnagyobb mecsete. Persze egy ilyen merészségű alkotást aprólékos számításokkal kell megtervezni, hogy az ne szakadjon rá az alatta imádkozó 5000 hívő fejére, és ezt a mérnöki munkát végezte el Zaheer Haider Naqvi.

Tanuljuk a Koránt

A mérnök jól számított, ezt bizonyítja az a tény is, hogy a mecset még ma is, majd ötven év távlatából, stabilan áll a lábán, fehér márványból alkotva, 768 ezer darab ónixlapból összerakva, amelyek közeit hetvenezer tükörlap egészíti ki. Lépjünk is be! Természetesen cipőt le, kendő a fejre, és máris mehetek! Az óriási, egy légterű csarnokot egy hozzá illően hatalmas imaszőnyeg takarja, fülkékként kijelölve az egyes imádkozók helyét. És ez nagyon bölcs dolog, hiszen ha betelik a tér, akkor az ötezer embernek mindnek kell hely ahhoz, hogy leboruljon, felálljon, és ismételten a térdét és a homlokát a szőnyegre téve imádkozzon. A teret körben boltíves, kapunyílásokra emlékeztető ablakokon átsütő napfény világítja meg, így napközben mesterséges fényre nincs is szükség. Ennek a barátságossá tett monstrumnak a hangulatát tovább emelik a már említett tükrök. Merész és meseszerű gondolat volt a tervezőtől, hogy ezeket a tükröket beépítette a kupolába. Mint a gyöngykristályok, úgy ragyognak fel hol itt, hol ott, annak megfelelően, ahogyan az ég felettük befelhősödik, vagy éppen kiderül. Kicsit olyan érzést kelt, mintha az ima feljutva az égbe motiválná Allahot arra, hogy így adjon hangot egyetértésének, vagy éppen nemtetszésének. Mint egy felülről jött üzenet, úgy változtatja briliáns ragyogását ez a tüköregyüttes. Az egyik sarokban gyerekeket okítanak a Koránra. És milyen egy gyerek? Kicsit odafigyel, kicsit kacarászik, kicsit forgolódik, kihasználva az alkalmat, hogy idegenek jöttek. Szépek, aranyosak. A lánykák fején kendő, a fiúkon a szalvar kamíz, az iskolapad pedig egy-egy műanyag sámli, ami mögött egyesével térdelnek a gyerekek, hogy tanulmányozzák a sámlin lévő irományokat. Oktató nincs velük, és úgy tűnik, hogy a tanulás itt és most nem egy kollektív feladat. Imádkozó férfi pedig csak kettő van, szinte elvesznek a hatalmas térben. Az imaszavuk csendes, hang nélküli. Allah így is biztosan meghallja a hozzá intézett szavakat. Bár most sok üres hely van, az imaszőnyeg egy személyre szabott határait egyik sem lépi át. Annyi az ő megszentelt helyük, és nem több! A minaret felé veszem az utamat. Virágoskert vezet ehhez a 37 méter magas, karcsú toronyhoz. A szitaszerű mintázatos falak fent egy csúcsban végződnek, ami alatt a körerkélyen több hangszóró biztosítja naponta ötször, hogy az iszlám hívők meghallják hitbéli kötelezettségüket. Imára fel! Csodálatos egyébként ez a virágoskert. A szivárvány minden színében pompázó virágok, nincs köztük két egyforma. Mintha azt akarták volna megmutatni, hogy a természet varázsa végtelen. Allahnak legyen hála!

Délfelé jár az idő, és ezt az itt nem lévő harangkongásnál pontosabban jelzi a gyomrok korgása. Egy cukrászat-pékség adja a megoldást. Nyálcsorgató torták, töltött péksütemények, amik édességgel, fűszerrel, hússal töltve, hájas tésztába burkolva várják az éheseket. Kérek ebből is, meg abból is, meg amabból is! Finomak, melegek, ropogósak, egyik-másik kicsit, egyik-másik pedig nagyon csípős. Még sokat is vettem. Édesanyámnak volt igaza, aki azt mondta, hogy éhesen ne menjek bevásárolni. Most is túlvásároltam magamat. Az üzlet előtt kolduló gyerek kezébe nyomom mohóságom több termékét. Azt gondolom, hogy ő mindjárt éhesen befalja, de nem! Elmegy az épület mögé, és megosztja a többiekkel. Hogy testvérek vagy barátok, az nem derül ki, de az igen, hogy a szegénység néha emberteremtő erő!

Eléggé dzsumbujos elővároson haladunk át. Egy lerobbant pszichiátriai klinika, összegubancolódott villanydrótok rengeteg galambbal, és szűk sikátorok egy-két emeletes házakkal, melyeknek egyetlen előnyük van, mégpedig az, hogy embereknek adnak lakhelyet, ahhoz pedig nem szükségeltetik a szépség. Építkezések sora következik. Az állványzatok helyi anyagból készültek. Bambuszból. Állítólag nagyon tartósak, strapabírók és megbízhatók. Csak így épülőfélben úgy néznek ki velük a házak, mintha egy nagy hal csontváza tapadt volna rájuk. Mintha a regénybeli öreg halász kötött volna itt ki a nagy hal maradványaival. Új lakások. Telepszerűen egymás nyakán, toronyházak formájában, azután laktanya őrséggel és magas kerítéssel, meg motorbicikli, motorbicikli, motorbicikli. És nini! Ott hátul egy palota! Már az első blikkre is nagyon mutatós. Az indiai Rajasthanra emlékeztet, ahol bőven tobzódhattam a mogul uralom szépérzékében, gazdagságában. Közelebb érve kiderül, hogy mindez nem véletlen! Mert ez a MOHATTA PALOTA MÚZEUM. Kiugrók és beugrók, masrabijás ablakok, kupolás tornyok, amik inkább csak egy-egy tetőterasznak néznek ki, alighanem azt a célt is szolgálták. Amikor nagy volt a hőség és beköszöntött az esti langymeleg, akkor a ház népe ezekben ülhetett le levegőzni. És biztosan kellemes volt az ott-tartózkodás, amikor a környező kert növényzetét az esti szellő rezegtette, magával hozva a naplemente varázslatának illatát. Már előre fenem rá a fogam, hogy mennyi benti képet tudok majd készíteni erről a helyről, ami, ha kívülről ilyen kecses, milyen szép lehet belül! De lehűtenek. Bent fotózni tilos! Hogy miért, az talán majd ott kiderül. Akkor viszont itt kívül keresek kárpótlást. Határozom el magam, és kattintgatok is szorgalmasan. Van is miért. Minden apró részlet magáért beszél. Kár, hogy mögötte egy-két toronyház alaposan lerontja az 1920-as évek imázsát, mert akkor, pontosabban szólva 1927-ben építtette nyári lakként Rao Bahadur Shivaratna Mohatta ezt a palotát, Agha Ahmed Hussainnek, India legsikeresebb építészének a tervei alapján. Mohatta a rátelepedő nyári forróságot az Arab-tenger látványával akarta elviselhetőbbé tenni saját maga és a családja számára. A palotát az indoszaracén stílusként ismert formában építtette, mégpedig a Jodhpurból hozatott rózsaszín és a helyi sárga kövekből. Ettől azután az egész pont úgy néz ki, mint az általam említett Rajasthan szépséges palotái. Nem véletlenül hívták „Rózsaszín palotának” is. Húsz év volt azonban csak adva arra, hogy a család élvezze ezt az emeletes, hatalmas kerttel övezett épületet, mivel Pakisztán függetlenné válásakor, 1947-ben úgy döntöttek, hogy hithű hinduk lévén ők inkább visszamennek Indiába. A történet azonban régebbre nyúlik vissza. Mert élt egyszer Indiában egy család, ahol a családfőt úgy hívták, hogy Shivratan Chandraratan Mohatta, aki a korabeli feljegyzések szerint jó nevű kereskedő volt Rajasthanban, és akinek a székhelye volt Bikaner, a virágzóan szép indiai város. Ez az ember ügyes volt, szorgalmas, és jól ment az üzlete, aminek eredményeképpen terjeszkedni akart, ezért 1842-ben Karacsiba jött, és üzletet nyitott. Adott-vett, jól élt, és felvirágoztatta a családját, a négy gyermekét a jóra, szépre, de leginkább a szorgalomra nevelte. A fiúk azonban felnőve nem találták elég kihívásnak Karacsit, ezért elköltöztek Kalkuttába (Colcata), a már akkor is nagy reményekkel kecsegtető gigavárosba, ahol naponta megfordult a világ apraja, nagyja. És ez a világ apraja-nagyja mit csinált? Hát legfőképpen kereskedett. Amit messziről hoztak, azt eladták Kalkuttában, amit pedig Kalkuttában megtermeltek, azt jó pénzért értékesítették Európa piacain.