TUTSEK ANNA

ÉGIG ÉRŐ RÓZSAFA

ELBESZÉLÉSEK

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

ELŐSZÓ

Bevallom, kissé félve és kételkedve indítom útnak ezt a kötetet.

Vajjon fogja-e a mai olvasót érdekelni? Negyvenöt év munkásságának ez a kis töredéke, amely három nemzedék fiatal leányai életének tükörképét adja, amelyben három generáció leányainak fokozatosan változó problémája, öröme, bánata szólal meg. Talán lehetne ugyis mondani: egy darabka kultúrtörténet, apró mozaikokból összerakva, amely megmutat a régi, oly tragikus gyorsasággal elsüllyedt, napsugaras világban élő leányok életéből - végig, egészen a mai nap leányainak életéből egy-egy kis darabot, egy jelenetet, egy gondolatot, egy érzést, - három leánynemzedék életének eseményeit.

Szerettem és megértettem a fiatal lányokat, a fejlődő, kibontakozó kis lelkeket, amikor még magam is fiatal voltam. Szerettem és megértettem később is, mikor az évek elszálltak felettem és szeretem, megértem és figyelemmel kísérem még ma is, mikor már csak egy-két lépésem van hátra. És fölteszem magamnak a kérdést: - Vajjon ment-e sok átalakuláson, változáson keresztül a leányok életfelfogása, lelki strukturája negyvenöt év alatt?

Bizonyára. Ha az olvasó megnézi a dátumot, hogy melyik novella mikor íródott, azonnal látni fogja, szinte évről-évre a változást.

De hiszem és vallom, hogy a mai élet sötét, viharos útvesztőjében is örökéletű és mindig egyforma maradt a tiszta leánylélek és mindig lehet találni - nem is olyan nagyon ritkán - egy-egy háládatos, alázatos szeretettől, jóságtól tündöklő tiszta leányszívet, amelyből kinő az égig érő rózsafa!...

TUTSEK ANNA

ÉGIG ÉRŐ RÓZSAFA
(Karácsonyi legenda.)

Az Úr nagyon megharagudott az emberekre.

- Megadtam nekik mindent, hogy boldogok és elégedettek legyenek a földön, - mondta komoran. - És ők mégis folyton békétlenkednek, elégedetlenkednek és rontják, pusztítják egymást. Talán egyetlen igaz, önzetlen, jó lélek sincs közöttük... Megérdemelnék, hogy megint vizözönnel büntessem meg őket.

Az angyalok serege ijedten hallgatta a szomorú, komor kijelentést. Már látták, amint a borzalmas vízözön másodszor is elpusztítja az egész földet és mind az embereket.

Az egyik angyal, a legfiatalabb közöttük, végre mégis bátorságot vett magának és az Úr színe elé járult.

- Oh Uram, - esdekelt, - engedd meg, hogy én lemenjek a földre és keressek egy igaz lelket. És ha találok, annak az egynek a kedvéért bocsáss meg mindegyiknek!

Az Úr rátekintett a kis fehérszárnyú angyalra és szeliden intett:

- Menj hát és keress!

És az angyal kiterjesztette szárnyait és leszállt a földre.

Karácsony estéje volt éppen. Sok szép, gazdag lakásban égtek a karácsonyfán a gyertyák vagy színes villanykörték, ujjongó gyermeksereg ugrált körülötte; a szegények kunyhóiba is került itt-ott egy kis öröm, jótékony emberek jóvoltából.

De az angyalt mindez nem tévesztette meg.

Ő belelátott az emberek lelke mélyébe. Tudta, hogy a gyermekek mind jók, azért, mert nem ismerik még a bűnt, a felnőttek jótékonysága pedig rendesen csak hiúságból fakad, vagy üres szívet takar.

Szállt, szállt az angyal karácsony éjszakáján országról-országra, városról-városra, faluról-falura, elrepült a pusztaságba, a hegyek fölé és az erdők közé, - de seholsem találta meg azt a tiszta, önzetlen, igaz lelket, amelyet keresett.

Az emberek szerte a világon gyilkos háborúságban pusztították egymást és mindenki csak magára gondolt, kapzsi önzéssel, irigykedéssel, haszonleséssel csak a maga javát akarta és közben megfeledkezett az Úrról, akinek mindent köszönhetett.

Csüggedten ült le az angyal az útszélen egy kőrakásra és fehér szárnya fáradtan hanyatlott vállára.

- Oh Uram, - sóhajtott halkan, - be fog teljesedni a Te akaratod, mert Te Reád nem gondol igaz lélekkel senki ezen a földön...

Ekkor egyszerre egy sugár hatolt a sötétségen át, egy halvány kis sugár, de amely mind fényesebben kezdett csillogni az angyal szeme előtt.

Az angyal fölemelte fejét s amint a fénysugárra nézett, rögtön tudta, hogy az egy gondolat, egy érzés fénye, amely valahonnan a messze távolból sugárzik ég felé egy tiszta szív mélyéből.

Kibontotta szárnyát és utra kelt, hogy megkeresse a tiszta szívet, amelyből a fénysugár fakadt.

Hamarosan rátalált.

Egy egyszerű, szegényes szobában feküdt az ágyban egy beteg kisleány. Hónapok óta feküdt már így - és tudta, hogy talán nem is lesz többé soha egészséges.

De nem panaszkodott és nem békétlenkedett. Türelmesen és megadással viselte betegségét és megcsókolta édesanyja kezét, aki ápolta és gondozta.

- Anyuskám, - mondta mindig, - én olyan boldog vagyok, hogy te itt vagy, hogy te az én anyuskám vagy, hogy te szeretsz engem! Milyen jó is nekem, hogy ilyen drága, édes anyukám van!

Édesanyja szeliden mosolygott reá, megsimogatta haját és elfordult, hogy gyermeke ne lássa hulló könnyeit.

- Kislányom, - mondta, - ma karácsony estéje van. Én nagyon szegény vagyok és nem tudok neked drága, szép ajándékokat venni. De úgy szeretnék mégis valamivel örömet szerezni neked. Mondd, minek örülnél a legjobban?

A kisleány arca felragyogott.

- Anyukám, én legjobban örülnék egy szál piros rózsának. Olyan rég nem láttam már virágot!...

És az édesanya elment és utolsó kis pénzén vett egy szál gyönyörű, hosszúszárú bíborpiros rózsát és odatette a kisleány ágyára.

A kisleány boldogan mosolygott és odaszoritotta a rózsát szíve fölé és behunyta a szemét.

- Istenem, - mondta magában, - én olyan boldog vagyok! Köszönöm neked, édes jó Istenem az édesanyámat és ezt a szép virágot és én úgy szeretném valamivel meghálálni, megköszönni ezt a boldogságot. Szeretném Neked fölajánlani ezt a szép rózsát, Istenem, mert ez olyan szép és nekem olyan kedves, de nem tudom, hogyan juttassam el Hozzád! Fogadd el tőlem ezt a rózsát, Uram!...

Az angyal ott állott a kisleány ágya mellett és hallotta, amit a kisleány gondolt és érzett és kezével megérintette a rózsát, amelyet a kisleány a szíve fölött tartott.

És az angyal kezének érintésére a rózsa lebocsátotta gyökereit a kisleány szívébe és egyszerre nőni, nőni kezdett, hajtott, zöldelt, virult, száz meg száz rózsabimbó nyilt ki rajta, tulnőtt a kis szoba mennyezetén és fölért egészen az égig és az Úr színe előtt meghajtotta lombkoronáját és a piros rózsák bársonyszirma bíborszínben égett, mint egy-egy meleg, tiszta leányszív.

És az Úr ráhajolt az égig érő rózsafára és szeliden, megbocsátóan mosolygott.

Mosolyára egyszerre kisütött a nap a földön és aranyfénnyel ragyogott a fehér hóval boritott hegyeken és völgyeken...

- Milyen gyönyörű karácsony reggel van, - mondták az emberek. - Mintha tavasz lenne, olyan ragyogó a napsütés!

És az Úr egyenként lehullatta a bíborpiros rózsaleveleket a földre és akinek a szívére reáhullott egy-egy rózsalevél, az olyan jó és tiszta lett, mint annak a kisleánynak a szíve, amelyből nőtt az égig érő rózsafa...

(1895.)

VEZEKLÉS

I.

- Eh, nekem hiába mesélsz! Én nem hiszek semmiféle megváltozásban. Ki amilyen természettel születik, olyannal is hal meg. A farkasból sohasem lesz bárány.

- Hiszen nem is azt vitatom én, Edit. Persze, hogy a farkasból soha sem lehet bárány. De aki például természettől nem rosszindulatú, csak a körülmények vagy a helytelen nevelés teszik gőgössé, elbizakodottá, kevéllyé, alkalomadtán bizonyára mindig csak a jó természet győzedelmeskedik benne s a megszokott hibákat, rossz tulajdonságokat valamely nagyobb esemény, lelki rázkódtatás, megváltozott körülmények, vagy az erős akarat és önfegyelmezés kiirthatják belőle. Igy aztán mégis lehetséges, hogy a farkasból csakugyan bárány lesz és...

- Ugyan ne papolj annyit, Terka. De unalmas is vagy te azzal az örökös bölcselkedéssel! Mindig csak a te nagy tudományoddal hozakodol elő!

Terka mélyen elpirult és elforditotta a fejét.

- Nem akartalak untatni, Edit. Azt hittem, szivesen vitatkozol egy-egy kérdés fölött, mint régebben az önképzőkörben szoktuk.

- Akkor is untam, most még jobban unom! - felelt Edit félvállról. - És különösen a tudákosságot nem szeretem, - tette még hozzá bántó, éles hangon.

- Terka, - szakitotta félbe hirtelen a kellemetlenné váló társalgást a fehér hajú öreg asszony, aki a két leány mellett ült a szobában, - legyen szives kérem, hozza rendbe a kötésemet. Leejtettem a szemeket, nem tudom fölvenni. Az én öreg szemem már nem látja jól.

- Nagyon szivesen, kedves Klára néni, - felelt Terka, készséggel kivette az öreg asszony kezéből a kötést s gyorsan és ügyesen hozta rendbe.

Edit ásitozva állt fel a divánról, ahol eddig heverészett, az ablakhoz lépett és kitekintett.

- Hál’Istennek, derülni kezd, - szólt, - befogatok s kikocsizom egy-két órára. Lehet, hogy átmegyek Zboray bárónéhoz; uzsonnára ne várjanak haza.

Kiment. Klára néni és Terka sokáig hallgatva ültek egymással szemben. Klára néni kötött tovább, Terka pedig kézimunkáján dolgozott.

Egyszer Klára néni föltekintett s könnyet látott csillogni Terka szemében. Erre fölkelt, odalépett melléje s gyöngéden végigsimította a fiatal leány szép barna haját.

- Mi bántja, édes leányom? - kérdezte szelíden.

- Oh, Klára néni, nem birom tovább ezt az életet! - fakadt ki Terka, s keserű könnyek gyöngyöztek alá szeméből. - Edit napról-napra ridegebb, kiállhatatlanabb lesz. Én, a magam részéről még csak lenyelném valahogy, hiszen utóvégre nekem nem rokonom, engem csak megfizet azért, hogy itt vagyok; de hogy Klára nénivel is oly szeretet nélkül bánik, ezt nem nézhetem tovább!

- Csendesedjék, fiam. Nem szabad mindent úgy fölvenni. Hiszen Edit alapjában nem rossz.

- Ez az éppen. Tudom, hogy nem rossz, miért bánik hát úgy velünk, mintha cselédei volnánk? Az intézetben, ahol együtt tanultunk, mindig kedves volt, jó volt hozzám, bár kissé fenhéjázó a nagy vagyona miatt, amelyért úgy hizelegtek neki mindnyájan. Én sohasem hizelegtem s talán éppen azért szeretett engem s mindig jó barátnők voltunk. Mikor drága édes jó anyám meghalt, azért fogadtam el oly szivesen meghivását, hogy jöjjek, legyek társalkodónője, kísérője, mert azt hittem igazi otthonra találok itt... De mikor idejöttem, Editre alig ismertem rá. Lehet, hogy tulságosan érzékeny vagyok, de édes Istenem, én eddig csak szeretetet, jóságot tapasztaltam, hiszen az én édes, drága anyuskám a szíve melegével vett körül... És azóta, oh azóta... Nem otthonra találtam itt, miként reméltem, miként Edit igérte, hanem rideg életre, minden szeretet nélkül.

Klára néni kezére hajtotta fejét. Az ő szeméből is könnyek peregtek alá.

- Gyermekem, - szólt elfojtott hangon, - te csak egy félév óta érzed ezt, de én így élek már tíz esztendeje...

Terka odaborult eléje és megfogta a kezét.

- Klára néni, édes jó Klára néni...

- Tulajdonképen azóta érzem oly nagyon, hogy milyen kellene Edit, hogy legyen, amióta látom: te milyen vagy. Tíz éves koráig az apja nevelte; az anyja, szegény Sarolta nővérem, már régen meghalt. Edit alig volt még három éves. Francia és német nevelőnők s az apja ésszerűtlen kényeztetése teljesen elrontották a gyermeket, úgy, hogy az apja egyszerre észrevette, hogy nem bir többet vele. Abban az időben halt meg az én feledhetetlen jó férjem s úgy jöttem aztán én ide, sógorom kérésére, hogy helyrehozzam, amit mások elrontottak rajta. De már késő volt. Az intézetben, ahova beadtuk, még megjárta, de mihelyt hazajött, ebbe a nagy kényelembe, jólétbe, ahol két inas, három szobalány, szakács, kocsis, kertész várja a parancsait s a környék minden nagyralátó családja töri magát a gazdag örökösnő kegyei után, mindennek vége volt. Három év óta pedig, hogy apja meghalt s ő korlátlan úrnő lett, teljesen ki van forgatva önmagából. Az én szavamra nem hallgat semmit, ha valamiért megintem vagy figyelmeztetem valamire, egyszerűen letorkol azzal, hogy itt ő az úrnő, s azt teheti, ami neki tetszik. Valóban, az én helyzetem már tarthatatlan itt...

- Klára néni, - kiáltott Terka fölindulva, - minek is maradnánk mi tovább itt? Editnek úgy sincs szüksége reánk, hagyjuk el a házat!

- Édes lányom, - felelt Klára néni búsan, - én már öreg asszony vagyok, vagyonom sincs semmi, hova menjek, merre menjek, új életet kezdeni?...

- Jöjjön velem, Klára néni, - esdekelt Terka. - Én végeztem a tanítónőképzőt, folyamodom állásért s ha kineveznek valamely csendes kis faluba, Klára néni velem jön... S ha ott ülünk majd együtt a virágos kis udvarban és gyöngéd keze olyan jóságosan simitja végig homlokomat, azt fogom képzelni, hogy az én édes jó anyám áldott keze pihen a fejemen...

Klára néni meghatva nézett Terka gyöngédségtől, szeretettől ragyogó szemébe.

- Édes, jó gyermekem... Talán egykor csakugyan kopogtatni fogok a te ajtódon egy kis szeretetért... egy kis jóságért... De most úgy érzem, Editnek még szüksége van rám. Még nem akarom elhagyni őt, a testvérem gyermekét. És nem hagyom fel a reményt: hátha mégis megváltozik. Még várjunk...

II.

Edit azonban nem változott meg. Kiállhatatlan, kevély, szeszélyes és kiméletlen maradt továbbra is.

Sőt egy nap a következő dolog történt.

Terka és Klára néni együtt üldögéltek künn a tágas erkélyen és dolgozgattak csendesen, midőn egyszerre Edit, feldult arccal, egészen kikelve magából, rohant ki hozzájuk.

- Terka! - kiáltott haraggal, - ellopták az új gyémánt fülbevalómat! Az ezerkétszáz koronás gyémántfüggőmet, amelyet Zboray bárónővel egyformát vásároltunk a mult hónapban!

Terka nyugodtan nézett fel kézimunkájáról.

- Bizonyára nem lopta el senki, - mondta csendesen. - Ott lesz a szobádban, az ékszereid között. Mindjárt megkeressük.

- Mondtam már, hogy ellopták! Én már kerestem a komornámmal, Jeanettel együtt mindenfelé. Nincs sehol. Tegnap este, mikor a sétalovaglásból hazajöttem, Jeanette maga vette ki a fülemből és bezárta az ékszertokba, melyet szobámba az öltözőasztalra tett. Most nincs ott. A szobában senki más nem járt, csak te.

Terka halálsápadtan állt fel és rémülten nézett Editre, mint aki nem hisz füleinek.

Klára néni is fölemelkedett és szigorú hangon szólt:

- Mielőtt csak egyetlenegy szót is tovább beszélnél, Edit, melyet később keservesen megbánhatnál, el fogsz most rögtön indulni velem és Terkával együtt és mindenütt keressük az ékszeredet. Ha nem találjuk, akkor ki fogjuk kutatni a cselédséget.

A Klára néni szokatlanul szigorú hangjára Edit egy pillanatra meghökkent, de aztán dacosan vetette föl a fejét.

- Az én cselédeim mind kipróbált, hűséges, régi emberek, nem engedem őket gyanusítani.

- Úgy? - szólt Klára néni s végig mérte Editet hidegen, szigorúan. - Jól van. Gyerünk.

Terka reszketve, magánkívül a méltatlankodástól, követte őket. Lázas igyekezettel kerestek, kutattak most mindenfelé. Jeanette, a francia komorna, roppant buzgalommal segédkezett nekik. Klára néni maga követelte, hogy ott legyen velök s folyvást szemmel tartotta, hogy ki ne szaladhasson egy pillanatra sem. Egyetlen szekrény nem maradt átvizsgálatlanul, egyetlen bútor nem maradt a helyén. Mindhiába, az ékszer nem volt sehol.

- Ugy-e mondtam, - szólt Edit diadalmasan. - Semmi kétség benne, valaki ellopta. Valaki visszaélt jóságommal és bizalmammal!

- Most követelem, hogy menjünk az én szobámba s ott is keressük meg mindenütt, - kiáltott Terka eltikkadt hangon.

- Menjünk! - szólt Edit gőgösen.

- Előbb a cselédszobába fogunk menni, - jelentette ki Klára néni a legnagyobb határozottsággal.

- Én majd leszaladok és kiküldöm a cselédeket! - ajánlkozott buzgón Jeanette.

- Egy tapodtat sem mozdul innen! - kiáltott rá Klára néni, élesen a szeme közé nézve, mire Jeanette sunyin lesütötte a fejét s az ajkát kezdte harapdálni.

A kutatásnak különben a cselédszobában sem volt eredménye, az ékszer nem került elő sehonnan.

- Mutassák meg a zseböket, - szólt Klára néni azután a cselédekhez, mire valamennyien készséggel kiforditották a zsebeiket s megmutatták a pénztárcájukat, mely majdnem valamennyinél üres volt.

- Megálljon! - kiáltott hirtelen Klára néni Jeanettere, ki egy ügyes mozdulattal csusztatott valamit a zsebéből a ruha ujja alá. - Mutassa, mi az?

A másik pillanatban már ott tartotta kezében a gyémánt függőket, míg Jeanette fogait csikorgatva, ökölbe szoritott kézzel talán ráugrott volna, ha két inas hirtelen meg nem kapja kétfelől a karját.

Jeanettet elvitték a rendőrségre, a két leány pedig és Klára néni az izgalomtól és felindulástól kifáradva mentek szobáikba.

III.

Másnap Edit még későbben kelt fel, mint rendesen. Reggelijét szobájába vitette, azután sétálni ment a parkba.

Kissé csodálkozott, hogy se Klára néni, se Terka nem keresték fel, hogy megkérdezzék, mint rendesen szokták, hogy nincs-e szüksége valamire?

Eljött az ebéd ideje és ők nem mutatkoztak.

Edit bosszúsan csengetett az inasnak, s megparancsolta, hogy hivja ide Terka kisasszonyt.

- A kisasszony és az öreg nagyságos asszony még reggel kihajtattak a vasuthoz és elutaztak, - felelt az inas.

Edit az ámulattól majdnem sóbálvánnyá meredt. Elutaztak, anélkül, hogy neki szóltak volna! Vajjon hova mehettek? Hirtelen rosszat sejtve, a Klára néni szobájába sietett s ott körülnézett. Az íróasztalon egy levél volt, neki címezve.

Lázas gyorsasággal szakitotta fel a boritékot.

A levél így szólt:

- Édes Editem! A szívem fáj, midőn ezeket a sorokat írom, de nem tehetek másként, elmegyek tőled, a te házadból, amely nem volt nekem édes otthonom, elmegyek tőled, aki nem voltál nekem szerető leányom. Szerettelek volna őrizni, nevelni, védeni, vezetni az életen át, de neked nincs szükséged reám, szeretetem nem viszonoztad szeretettel és szíved be volt zárva előttem. Édes jó anyád, az én feledhetetlen nővérem, talán sírva néz le most reánk, de én nem tehetek máskép. Megyek tova azzal a jó lélekkel, aki azt a kis zugot, ahol öreg napjaimra meghúzhatom magam, kedvessé teszi nekem, azt a darabka kenyeret, amire szükségem van, szeretettel adja.

Isten áldjon meg, Edit! Légy boldog és elégedett, szívéből kivánja Klára nénéd.

Mintha villám sujtotta volna le Editet, úgy állt ott. Valami összeszoritotta a torkát, a szívét, de nem tudott sírni.

Betámolygott a Terka szobájába, ott is körülnézett, de ott nem talált semmit. Minden a legnagyobb rendben volt, de Terka eltávozott egyetlen búcsúsor nélkül. Edit megértette, hogy sokkal jobban meg volt bántva, semhogy írni tudott volna neki.

Most aztán mitévő legyen? Klára néni nem irta meg, hogy hova mennek. Hol keresse őket? Mert, - és az dicséretére legyen mondva Editnek, - az első pillanattól kezdve csak azon töprengett, hogyan találhatná fel őket?

Eleinte még remélte, hogy talán visszatérnek, talán csak meg akarták büntetni és aztán megbocsátanak és visszajönnek ismét.

De nap telt nap után és se hír, se hang Klára néniről és Terkáról.

Edit úgy bolyongott, járt-kelt a nagy kastélyban és parkban, mint egy elátkozott királyleány. Nem volt kedve menni sehova és ha valaki hozzájött, annak is első kérdése az volt mindig: Hol van Klára néni? Hol van Terka?

- Elutaztak, - tördelte kinosan Edit.

- Hova utaztak?

- Nem tudom... Nem tudom...

A látogatók csodálkozva néztek össze; sejtették, hogy itt valami történt. Aztán, mivel egy magányosan élő fiatal leány nem fogadhat társaságot, lassanként mindenki elmaradozott.

A nemrég oly élénk kastély csendes, elhagyatott lett. És Edit olyan egyedül maradt. Nem volt senki rokona, Klára nénin kívül, senki hozzátartozója... s bármilyen gazdag volt is, azért mégis csak egy fiatal, tapasztalatlan leány volt, aki ebben a rettenetes magárahagyatottságban sehogy sem tudta megtalálni a helyét. Most már megtanult sírni is és néha órákon át ott maradt bezárkózva szobájában és sírt, sírt keservesen.

És hiába gondolkozott, töprengett, hogy mit tegyen, nem tudta kitalálni. És számos ismerőse között nem tudott egyetlen igaz, jó barátra akadni, akihez bizalommal fordulhatott volna, hogy elmondjon neki mindent s tanácsot kérjen tőle, hogy mitevő legyen? És az igazat megvallva, szégyelte volna el is mondani valaki idegennek, hogy mi történt.

Hat hónap telt el így szomorú, kínos magányosságban, Editre nézve, hat hosszú kínos esztendő. Végre egy napon levelet hozott a posta Klára nénitől. Oh mily örömmel, milyen lázas izgalommal bontotta föl Edit.

- Jól vagyunk, édes Edit, - írta Klára néni, - olyan boldogan, nyugodtan éldegélünk az én jó Terkámmal, az én édes kis leányommal. Remélem, te is jól vagy és jól mulatsz!

Most már nem gondolkozott sokat Edit. Nem kellett senkitől tanácsot kérnie, csak a szívétől. A postabélyegzőn ott volt a község neve, ahonnan a levelet küldték. Egy kis falu, Erdélyben. Jó messzire az Edit kastélyától.

És két nap mulva Edit mégis ott volt abban a kis faluban.

Töredelmesen, bűnbánattal, lehajtott fejjel lépte át annak a kis háznak a küszöbét, ahol igazán nem várták őt, de ahol jöttén úgy megörültek, mint a tékozló fiunak megörülhetett az apja, a hajdankorban, midőn bűnbánóan hazatért... A gőg, a kevélység, a ridegség, az önzés, mind, mind kívül maradtak a küszöbön tul, ott valahol messze a nagyvilágban, és nem is találkozott velük Edit soha többet.

Akkor sem, amikor Klára nénivel és Terkával ismét visszatért a kastélyba. Velök tért vissza az Edit szívébe is a szeretet és a jóság.

(1895.)

ARCKÉP

Ha valami nagyon kedvesre, nagyon kellemesre akarok gondolni, ha azt akarom, hogy az élet sötét, borús fellegeit vidám, derüs napsugár aranyozza be, akkor reád gondolok, Évike.

Te vagy a napsugár, a tavasz, a fiatalság.

Álmomban átrepülöm a hegyeket, átúszom a vizeket és ott vagyok, nálatok, messze, messze innen, a ti csöndes kis városotokban a Maros mellett, a ti fehér kis házatokban a virágos kert közepén.

Milyen szép ott minden! Mennyi virág!... Piros verbénia, rózsaszín jácint, kék nefelejts, sárga viola...

És májusban tele s tele az egész kert gyöngyvirággal! Istenem, gyöngyvirág... Ez az édes, fehér, gyöngéd kis virág, az én legkedvesebb virágom, amely úgy teletölti édes illatával a kertet, mintha az egész levegő virágoznék.

És ebben a gyöngyvirágerdőben, vidáman dalolva, nevetgélve ott jársz te, Évike. A kezedben gyöngyvirág, a hajadban gyöngyvirág, a kebleden gyöngyvirág.

Fehér ruhádban, szőke hajaddal, mosolygó kék szemeddel olyan vagy igazán, mintha a gyöngyvirág tündére volnál.

Szeretném, ha minden fiatal leány olyan volna, mint te vagy. Olyan igaz szívéből jó, olyan számítás nélkül kedves és olyan öntudatlanul szép. Olyan friss, olyan üde, olyan derült, olyan vidám és mégis olyan komoly, amikor kell.

Azok közé tartozol, akik nemcsak maguk tudnak boldogok lenni, hanem boldoggá tudják tenni azokat is, akik közelükben élnek.

És ez nagy tudomány.

Nagyon kevesen tudják.

Mert úgy van az, Évike, hogy mikor te ezeket a sorokat fogod olvasni, eszedbe sem jut, hogy reád gondoltam, rólad írtam.

Mert legfőbb ékességed, hogy szerény vagy nagyon s hogy nincs benned egy parányi önhittség sem.

Ha valahogy mégis megtudnád, megsejtenéd, bizony elpirulnál, úgy, de úgy, no éppen úgy, mint egy nyiló moharózsa.

Majdnem annyira, mint akkor, egyszer, emlékszel-e? Már azt mégis csak elmesélem. Hiszen a cicák is tudják, meg Ilus is tudja, a kis hugod.

Úgy volt az, hogy Ilus egyszer hozott valamit a kötőjében. Két hófehér, tarkafülű, gyönyörű kis cicát! Ó, micsoda öröm volt az! Nem győztétek eleget nézegetni, becézgetni.

Hamar tejecskét is adtatok nekik. Aztán te nagyvigan fölkaptál az Ilus hintájára, mely oda van erősítve a gyermekszoba ajtaja közé, s onnan gyönyörködtél, mint nyalogatják a bohó kis cicák az édes tejecskét.

Aztán Ilusnak az a bohó gondolata támadt, hogy be kell pólyázni a kis cicákat, meg ne fázzanak.

Nosza rajta, be is pólyáztátok rögtön, még fejkötőt is adtatok rájok s te aztán öledbe vetted a két kis macskakölyköt, hintáztattad őket és daloltál nekik:

- Tente baba, tente!...

És mikor javában énekeltél a bepólyázott cicáknak, egyszer csak megjelent az ajtóban Mariska néni. Az még semmi sem lett volna, hanem a Mariska néni huszárhadnagy fia is, csörömpölő karddal, vidáman nevető arccal...

Sicc, hogy elfutottak a cicák, de szerettél volna bizony elfutni te is utánok, azt hiszem életedben először sajnálkoztál azon, hogy nem vagy te is cica, s elpirultál olyan nagyon, de nagyon, ahogy csak egy fiatal leány tud elpirulni, mikor valamiért nagyon zavarba jön.

Ne bánd azt te, Évike.

Ne resteld olyan nagyon, hogy nagy leány létedre tudsz még örömet találni a gyermekjátékokban. Mert csak azt bizonyítja, hogy jó vagy és boldog vagy!...

(1896.)

KATÓKA HÚSVÉTJA

A húsvéti ünnepeket Katóka falun töltötte, Mari néninél.

Úgy történt, hogy mikor Mari néni, Miklós bácsi és Milike mult héten Budapesten voltak, hát addig kérték nagyanyust, míg beleegyezett, hogy Katóka az ünnepeket Mari néninél töltse.

Nagyanyus eleinte nem akarta, de Katóka olyan szomorú arccal nézett reá, a kis Milike meg olyan kedvesen könyörgött és hizelgett, hogy végre is - hiszen nagyanyus szíve nincs kőből - hát beleegyezett.

Katóka roppant boldog volt.

Mindig ünnepnek tekintette, mikor Mari nénihez pár napra lerándulhatott, hát még most, húsvétkor, a legkedvesebb, legvidámabb ünnepek idején, mikor annyi víg falusi mulatságban lehet majd része.

Milikével fognak majd piros tojást festeni, sokat, sokat; falun nem olyan drága ám a tojás, mint a városban.

Aztán sütnek ünnepi kalácsot, diós patkót, mákos patkót. Elmennek a templomba, meglátogatják a szegényeket és ünnep első napján, délután érkeznek a vendégek. Innen is, onnan is, a szomszéd faluból is, leányok, fiatal emberek. Foly a vidám mulatozás, a társasjáték, »Haragszom rád«, »Künn a bárány, benn a farkas«... De egyszerre csak, hallga!... csitt!... megszólal a szomszéd szoba ajtajában a cigány hegedűje!

Hej, milyen vidám ujjongás kiséri a hegedűszót!

Egyszerre táncra perdül a fiatalság.

Egy pillanat alatt ki van hordva a bútor a szobából, föl van szedve a szőnyeg a padlóról s járják frissen, vigan, hévvel a csárdást.

Másnap pedig, ünnep másodnapján, kora reggel már hangos visitozás, sikoltozás hallatszik az udvaron.

Szalad a sok fehércseléd, ki jobbra, ki balra, utánok a legények, dézsával, vödörrel.

Hamarosan utólérik a lányokat s az a boldogabb, akit minél jobban öntenek le a vizzel. Sikoltoznak, kiabálnak ugyan, de nagy szégyen volna, ha valamelyiket nem öntöznék meg húsvét másodnapján.

Dél felé aztán jönnek a kisasszonyokhoz is a fiatal emberek.

Itt már nem dézsával és vödörrel viszik a vizet, hanem gyűrűbe vagy melltűbe rejtett elmés szerkezetü kis fecskendővel permeteznek illatos rózsavizet a nevető, sikoltozó kisasszonykák szeme közé.

A kis fiuk aztán piros tojást kapnak, meg kalácsot, a fiatalemberek meg nehány szál ibolyát, gyöngyvirágot, melyet a leányok maguk szedtek a kertben, a réten.

Nagyvárosban már nem divatosak ezek a régi, kedves szokások, de faluhelyen, vidéken még teljes mértékben tartotta a hagyomány.

Ezért örült Katóka annyira az ő húsvéti kirándulásának.

Furcsa volt mégis, hogy mikor aztán hazakerült, mégsem igen beszélt róla.

Sőt, ha valaki említette, szörnyen elpirult és lopva nagyanyusra nézett, akinek azonnal mosolygásra állt a szája.

De nagyanyus hallgatott, mint a sír, soha nem árult el senkinek semmit.

Hogy történhetett mégis, hogy valami kiszivárgott erről a rejtélyes dologról?

Nem tudom igazán.

Én elmondom úgy, amint én hallottam, ha nem úgy volt, akkor Katóka majd megcáfolja.

Az ünnepek előtt pár nappal érkeztek meg. Éppen még volt annyi idő, hogy a szokásos ünnep előtt való nagy tisztogatást elvégezzék.

Már ezt Mari néni a világért el nem engedte volna.

Nem is tekinti ünnepnek, ha nem csinálhat előtte nagytakaritást és nem süthet kalácsot.

A két leány, Katóka és Milike buzgón segitett neki. Sőt a Milike hugocskája, a kis Erzsike is, vigan ugrált ide-oda, s azt állitotta magáról, hogy ő is segit takaritani.

Nagypénteken reggelre készen voltak mindennel.

Ragyogott, fénylett az egész ház a tisztaságtól.

- No gyermekek, - mondotta Mari néni, elégedetten körültekintve, - meg vagyok elégedve veletek. Gondoskodom majd róla, hogy vasárnap jól mulassatok. Ma azonban, nagypéntek lévén, csak bőjtös eledelt eszünk s délelőtt elmegyünk a templomba, a szent sírt meglátogatni.

El is mentek, ájtatosan imádkoztak s ekkor történt, hogy visszafelé jövet összetalálkoztak az uton azzal a bizonyos fiatal szomszéd földbirtokossal, Balázs Imrével, akinek már a mult évben is mindegyre valami dolga akadt Almáson, mikor Katóka pár hétig itt nyaralt.

Katóka szörnyen elpirult, Balázs Imre pedig kijelentette, hogy ő is éppen a templomba akart ugyan menni, de most már előbb elkiséri Katókáékat hazáig.

El is kisérte, s mikor elbúcsúzott, megkérte Mari nénit, engedné meg, hogy holnap délelőtt eljöhessen megnézni, hogyan festik a piros tojásokat a leányok. Majd ő is segiteni fog nekik s megtanítja nehány új divatú tojásfestésre.

Mari néni szivesen megengedte s a leányok örültek nagyon.

- Holnap reggel pedig még a Máli néninek is kell valamit késziteni, - mondta Mari néni, - minden ünnepen küldök neki egy üveg tokaji bort, meg valami süteményt vagy tortát.

Máli néni a Milike keresztanyja volt s a Balázs Imre nagynénje, Mari néninek gyermekkori jó barátnője. Már öreg volt és beteges s bizony szivesen fogadta az ilyen kedves figyelmet.

- Én majd készitek egy jó tortát, - ajánlkozott Katóka készséggel, s magában mindjárt el is gondolta: Az indiai torta nagyon jó, a multkor készítettem s jól sikerült. Hogyan is kell csak? 17 deka megtört cukrot és tiz egész tojást habüstben habverő segitségével addig habarunk, míg jó sűrű és habos lesz. Azután a tüztől eltávolitjuk és még rövid ideig habarjuk. Most habverő helyett főzőkanalat veszünk és 14 deka átszitált finom lisztet óvatosan belekeverünk és az egészet vajjal kikent, liszttel behintett kerek formába töltjük és gyenge tűz mellett jól kisütjük. Ha a torta egészen kihült, felső részét lemetsszük, belsejét óvatosan kivesszük s a kivájt tortát fél liter habtejszínből készült habbal, melyhez 10 deka finomra tört vaniliás cukrot hozzákeverünk, jól megtöltjük és a lemetszett felsőrészt megint reá helyezzük. Végül csokoládéjéggel bevonjuk.

Másnap reggel hozzá is kezdett Katóka a tortához.

Éppen a tejszínhabot verte s a vaniliás cukrot akarta közéje keverni, mikor jött Balázs Imre.

Bejött ám a konyhába is és gyönyörködve nézte a Katóka tüztől kipirult arcát.

Katóka sietett a tortával, hogy aztán hozzákezdjenek a piros tojás festéséhez. El is készült hamar, csak azon csodálkozott, mikor mindent elrakott, hogy a vaniliás cukor ott volt mind a tányéron, holott ő tisztán emlékezett, hogy éppen akkor keverte bele a habba, mikor Balázs Imre a konyhába lépett.

De csakhamar megfeledkezett mindenről a tojásfestés közben és egészen elpirult örömében, mikor Balázs Imre egy szép piros tojást adott át neki, melyre sajátkezüleg vésett rá egy szívet, s a szívbe bele volt irva a neve: Katóka.

Vasárnap reggel aztán mosolyogva állitottak be valamennyien Máli nénihez boldog ünnepeket kivánni.

Katóka vitte a tortát, amely gyönyörű volt, Erzsike egy bokréta virágot, az üveg tokaji bort pedig egy kosárba tették és azt vitte Pajtás, a hű kutyus.

Milike virágot is vitt, meg egy fekete berlini hárász kendőt, melyet maga horgolt.

Máli néni nagyon örült a kedves figyelemnek, ő is viszont boldog, vidám ünnepeket kivánt nekik, megölelte, megcsókolta őket, Pajtást megsimogatta, Miklós bácsit és Imrét megkinálta jóféle barackpálinkával s a leányoknak mindegyiknek egy-egy cserép szép virágot adott, Erzsikének meg egy gyönyörű szép cukortojást.

- No most kóstoljuk meg a tortát is, - mondta Máli néni, - a mi kedves kis gazdasszonyunknak, Katókának a remekművét!

Fölvágta a tortát s rendre megkinálta vele mindegyiket.

Legelőször Mari néni vett, de amint beleharapott, ijedten tette le tányérjára s elszörnyülködve nézett Katókára. Miklós bácsi pedig, amint megkóstolta, nagyot hahotázva ugrott fel, s tréfásan huzgálta meg Katóka fülét.

- Lányom, lányom, - kiáltotta nevetve, - hiszen te ebbe a tortába cukor helyett sót tettél.

Katóka azt hitte, hogy a föld mindjárt megnyilik lába alatt és ő elsüllyed. Szívéből óhajtotta is, bárcsak valóban elsüllyedhetne!

Azt a nevetést, amely körülötte felhangzott, úgy képzelte, hogy élete utolsó napjáig sem fogja elfelejteni!

Még Milike is nevetett és sugdosott valamit a Katóka fülébe, amitől ő csak még jobban elpirult, Miklós bácsi pedig egyenesen kimondta:

- Már édes kis lányom, úgy látszik te szerelmes vagy!...

Csak egy valaki ette meg bátor elszántsággal az egész szelet tortát, amelyet kivett a tányérjába: Balázs Imre.

Sőt azt is kijelentette, hogy soha életében még ilyen jót nem evett!

És hálás, boldog pillantással nézett Katókára.

(1896.)

HOGYAN KELL EGY VÁRAT BEVENNI

A komor reggeli szürkületben két fiatal leány sétálgat alá s fel a pályaudvaron. Az egyik tizennyolc, a másik tizenöt éves. Nagyon izgatottnak látszanak mind a ketten. Különösen a kisebbik alig bir magával.

- Emma, én úgy félek! Meglátod, nem fogjuk felismerni őket. Elmennek mellettünk s nem tudjuk, hogy ők azok.

- Dehogy nem! Alig hiszem, hogy László hat év alatt oly nagyon megváltozott volna. Én nagyon jól emlékszem reá.

- Vajjon édesapa nagyon fog-e haragudni? Azóta bizonyosan észrevette, hogy mi eljöttünk hazulról. Hátha László nem is akar majd hazajönni? Mit gondolsz, milyen a felesége?

- Oh Dóra, ki tudna mind erre felelni? Egy félóra mulva majd mindent megtudunk. Én remélem, hogy tervünk jól fog sikerülni. Az Isten megsegít, hiszen olyan jó szándék vezérel!

- Hátha apa most is kérlelhetetlen lesz?

- Reméljük inkább a jobbat.

- Tudod-e, hogy a napokban véletlenül benyitottam édesapa szobájába. Haragosan rám kiáltott, hogy mit keresek itt, s hirtelen elfödött az ujságlappal egy arcképet. Nem láthattam jól, de nekem úgy tetszett, hogy az a László arcképe volt. Megnéztem aztán az albumban, a szalonasztalon, és csakugyan, Lászlónak az a kis fiu korabeli arcképe, ahol mint kadét van levéve, hiányzott. Később ugyan megint visszakerült, de én majdnem egészen bizonyos vagyok benne, hogy édesapa vette ki és nézegette a szobájában.

- De ha úgy szereti, miért haragszik mégis annyira reá, hogy még a nevét sem szabad kimondanunk előtte már hat év óta.

- Hiszen tudod jól, már akkor is haragudott, mikor László, mint hadnagy annyi könnyelmű adósságot csinált. Édesapának majdnem minden megtakaritott pénze reá ment, mikor kifizette. Akkor László javulást fogadott és csakugyan egészen meg is változott. De alig egy év mulva kijelentette apának, hogy kilép a katonaságtól, mert egy vagyontalan leányt szeret s el akarja venni feleségül. Te még akkor kilenc éves kislány voltál, alig emlékezhetsz édesapa bánatára és haragjára, de én emlékszem jól. Jaj, milyen heves jelenetek voltak apa és László között! Szegény apának borzasztó volt az a gondolat, hogy egyetlen fia ne legyen katona, miként ő is, meg nagyapa, sőt dédapa is volt! De László hajthatatlan maradt. Csakugyan otthagyta a pályáját, elköltözött a városból, postatiszt lett és elvette feleségül azt a leányt, akit szeretett. Édesapa pedig attól kezdve úgy tekintette Lászlót, mintha meghalt volna. Megtiltotta nekünk, hogy a nevét is kimondjuk és hallani sem akart többet róla. A pénzt is, amit László negyedévenként küldött, hogy adósságát letörlessze, amelyet apa érette fizetett, azonmódon mindig a takarékpénztárba küldte az öreg Márton inassal. Jóformán csak onnan tudta apa, hogy László él s jól megy dolga. Most egy év óta azonban az adósság le van törlesztve s én jól veszem észre, hogy édesapa azóta nagyon nyugtalan s a lelke mélyéből óhajtana valamit hallani Lászlóról.

- Te Emma, hiszen apa még azt sem tudja, hogy neki már kis unokája is van!

- Nem bizony. Mikor László megírta nekünk, nem mertük apának megmondani! Én azt hiszem, édes Dórám, hogy mi mind a ketten tulontul félénkek, gyávák voltunk. Ha szegény édes jó anyánk élne, ő azóta bizonyosan kibékitette volna őket.

- No de most annál jobban helyre hozzuk, amit eddig elmulasztottunk. Ugy-e, mikor tegnap megkaptuk a László levelét, melyben írja, hogy itt utaznak keresztül, mind a kettőnknek egyszerre jött az a gondolata, hogy kijövünk a vasuthoz, nem engedjük őket tovább utazni, bevisszük édesapához és kibékitjük őket! Oh Emma, Emma, ha ez sikerülne!

E pillanatban megszólalt a villamos csengő, mely a vonat megérkezését jelezte. Egyszerre nagy sürgés-forgás támadt az állomáson, hordárok, vasuti szolgák futkostak ide-oda, s a következő percben berobogott a vonat.

Tarka, gomolygó emberáradat tódult ki a kocsikból. Mindenki sietett, idegesen taszigálva egymást, egyik a másikra ügyet sem vetve igyekezett előre. Hordárok nyolc-tíz poggyásszal megrakodva furakodtak át az emberek között, falusi asszonyok kosarakkal, nagy batyuval a hátukon igyekeztek helyet csinálni maguknak.

A két leány szinte elkábulva állott az emberáradat között, lélegzetöket is visszafojtva, nagyranyilt szemmel nézegettek jobbra-balra, de nem tudták fölfedezni, akiket kerestek.

Egy fiatal csinos asszony állott meg majdnem éppen mellettök, egy három-négy éves fiucskát vezetve kézen.

- Itt álljunk meg, Lacikám, - mondta hangosan, - várjuk meg, amig apuka jön!

Emma egyszerre figyelmes lett s megragadta a Dóra kezét.

- Ez, ez kell, hogy legyen, - suttogta kipirult arccal s közelebb lépett.

E pillanatban egy magas, barna, széles vállú férfiú sietett az asszony mellé s karját nyujtotta neki.

- Éppen huszonkét percig áll a vonat, - mondta, - azalatt kényelmesen megreggelizhetünk.

- László! - szólalt meg egyszerre valaki mellette, halk, félénk hangon.

A férfi hirtelen hátrafordult s meglepetten nézett a két fiatal leányra.

- Mi tetszik? - kérdezte, kalapját udvariasan megemelve.

- László! Nem ismersz meg? Mi vagyunk, Emma és Dóra...

- Testvéreim...

És a következő percben ott csüngött mind a két leány László nyakán.

*

Az öreg ezredes nyugtalanul járt alá s fel a szobájában.

Egyik cigarettát a másik után szívta és dobta el. Éppen huszadszor vette ismét a sapkáját és indult kifelé, de ledobta megint.

- Hova menjek? Merre keressem? És hátha azalatt hazajönnek?

Ujra kimegy a konyhába.

- Kati, - harsogja recsegő, haragos hangon a reszkető szakácsnéra, szintén már vagy huszadszor. - Hány óra volt, mikor a kisasszonyok elmentek?

- Nem tudom, kérem alásan, - hebegi a szegény szakácsné.

- Nem tudja? Hogy nem tudja? Mért nem tudja? Hiszen a konyhán mentek keresztül! A konyhaajtó kulcsát vitték el!

- De olyan lábujjhegyen mentek a lelkeim, - tördeli Kati. - Nem ébredtem fel!

- Miért nem ébredt fel? Magának fel kell ébredni! Magának nem szabad aludni! Maga egy megbizhatatlan, vén álomszuszék! Maga elsején el fog menni a házamtól.

Szegény Kati szipogva emeli köténye sarkát a szeméhez. Jaj, milyen nehezére esik a hallgatás! De hát ha már megigérte a kisasszonyoknak, hogy hallgatni fog, nem is szólja el magát.

- Ne tessék úgy haragudni, ezredes úr, - szepegi, - hiszen mindjárt itthon lesznek a kisasszonykák. Bizonyosan valami meglepetést akarnak szerezni az ezredes úrnak; nem gondolták, hogy olyan hamar föl tetszik kelni.

Az ezredes úr nagy dérrel-durral megy vissza a szobájába. Ej no, hiszen lehetséges, hogy csakugyan nevenapja vagy születésnapja van ma. Ördög tudja! Bizonyosan két óriási virágbokrétával állit be mindjárt ez a két gyerek. Azért keltek fel ma hajnalban...

Ej no, hogy is nem jutott ez hamarább az eszébe. Persze, ez a szerencsétlen hirtelen természete. Mindjárt elönti a harag.

Lépések hallatszanak, valaki jön a konyhán keresztül... Halk suttogás és lábtopogás az ajtó előtt.

No, csakhogy itt vannak! Az ezredes úr hirtelen karosszékébe vágja magát s az ujságot kezébe veszi. Adta leányai! Bizonyosan rózsát hoznak, mert tudják, hogy azt szereti. Talán éppen a Margitszigetre mentek ki érte. Csak azt tudná, hogy nevenapja van-e vagy születése napja.

Az ajtó csendesen megnyilik s halk apró lépések topognak végig a szőnyegen. Az ezredes úr teszi magát, mintha rettenetesen el volna mélyedve az ujság olvasásába.

- Nagyapa! - hall egyszerre egy csengő, bátor gyermekhangot s egy piciny kezecske támaszkodik a térdére.

Az ezredes úr leejti az ujságot kezéből. Egy szőke hajú, nagy kékszemű, gyönyörű gyermekarc tekint bátran a szemébe s a kis kezecske most fölnyul az arcához és megsimogatja.

- Laci! - tör ki önkénytelenül az ezredes úr ajkáról, s hirtelen a gyermek után kap.

- Mi ez? Mi ez? - hebegi szinte megbénultan a meglepetéstől s egyszerre úgy érzi, mintha köd borulna a szemére.

Feje hátrahanyatlik, de a ködön keresztül is látja gyermekeit az ajtóban, a két leányt és Lászlót, összekulcsolt kezüket esdőleg emelve feléje s ott a háttérben egy idegen női alakot.

- Apám, apám! - kiáltanak a leányok és hozzá sietnek, - bocsáss meg!...

- Apám, apám! - kiált László is s térdre borul előtte. - Bocsáss meg, szeress megint!...

Az öregúr szemére mindjobban ráborul a köd. Haragudni, kiáltani akar, de tekintete ráesik a kisgyermek angyal-arcára. Most már tudja ki ez. Az unokája. Szeme egyszerre megtelik könnyel. Úgy érzi, mintha valaki a szívéhez nyult volna. És szeretné, ha egyszerre száz karja volna, hogy mindegyikkel egyszerre ölelje magához gyermekeit, fiát és unokáját.

Odahajtja öreg fejét megtagadott, elűzött fiára és nem is küzd már a könnyek ellen, amelyek szeméből aláperegnek.

- Leányom! - fordul aztán a fiatal asszony felé, aki még mindig ott állt az ajtóban.

A fiatal asszony odasiet és szeretettel csókolja meg az öreg katona kezét.

- - - - -

- No, ti ugyan rohammal vettetek be engem, - fenyegeti meg az ezredes úr később, mikor kissé magához tért, Emmát és Dórát. A kis Lacika már régen a térdén lovagolt és gyönyörködött a nagyapa aranyos gallérjában. - Ez szép attak volt, mondhatom!

- Azért vagyunk katonának a leányai, - nevettek a leányok boldogan, - hogy tudjuk, hogyan kell egy várat bevenni!

(1896.)

ÚJ ÉLET

Véget értek a »meleg napok« az intézetben.

A kilenc osztálytársnő, kik együtt végezték az utolsó három évet, együtt tették le a vizsgákat, most mint »érett« lányok, diplomás tanítónők gyültek össze búcsúzni az egyik osztályban.

Nagyon mélabús hangulat fogta el őket.

Amíg tanulniok kellett, készülni a nehéz »képesítőre«, hányszor sóhajtották türelmetlenül:

- Jaj, csak már véget érne ez az év! Csak már tul lennénk ezen az unalmas tanuláson!...

Most aztán tul voltak.

Valamennyinek jól sikerült a vizsgája, valamennyinek ott volt a tanítónői oklevél a kezében - és most a válás percében valamennyien meghatottan gondoltak arra, hogy ilyen boldogok, ilyen gondnélküliek nem lesznek talán soha az életben, mint voltak itt, az intézet falai között.

Mert most szólitja őket az élet, ki kell menniök a világba, ki jobbra, ki balra, s vajjon mit hoz nekik az ismeretlen jövendő: rózsás leányálmok teljesülését, avagy bánatot, csalódást, megpróbáltatást?

- Hej, mégis csak Aranka köztünk a legboldogabb! - sóhajtották ketten-hárman is, s némi kis irigykedéssel néztek arra a karikagyűrűre, amely az Aranka ujján csillogott.

Az a karikagyűrű!

Év közben is milyen tisztelettel nézegették a leányok s milyen feltétlen hódolattal környezték ennek révén Arankát.

Nem győzték bámulni, hogy hát tulajdonképen miért is tanul tovább Aranka, hogyha már menyasszony?...

- No bizony, - szólt Tilda, aki mindig a szóvivő volt, - ha nekem vőlegényem lenne, dehogy tanulnék tovább. Azonnal férjhezmennék hozzá és elutaznánk Olaszországba.

- Én nem mennék mindjárt férjhez, - mondta Berta, - mert roppant kellemes lehet menyasszonynak lenni. Hanem a vőlegényemnek mindennap bonbont kellene nekem hozni. Még pedig csokoládé bonbont.

- Jobb szeretném, ha virágot hozna, - fűzte tovább a beszélgetést Erzsike, - és aztán sok, sok verset írna hozzám! Te, Aranka, ír-e a te vőlegényed is verset?

- Nem ír, - felelt Aranka mosolyogva, - de szereti olvasni. Azt mondja: szívesebben olvas el egy jó verset, minthogy megírjon két rosszat.

- Okos ember! - kiáltott Róza meggyőződéssel, - csak azt az egyet nem értem, miért tanulsz te tovább? Karácsonykor volt az eljegyzésed és ahelyett, hogy szépen otthon maradtál volna, mint boldog menyasszony, hát mindnyájunk csodálkozására a vakáció után pontosan visszajöttél s úgy tanulsz tovább, mintha semmi sem történt volna!

- Ezt is megmagyarázom, - szólt Aranka komolyan. - Lássátok leányok, ha én most kimaradtam volna az intézetből, annyi mintha nem is tanultam volna. Ha pedig még ezt az egy évet végzem, letehetem a képesítőt s kezemben van a diploma. Az ember soha sem tudhatja, hogy milyen sorsba jut, még ha férjhez is megy. Az a diploma nem kér enni, szép csöndesen meghuzódik majd egy fiókban - és Isten őrizzen meg tőle, de ha valaha úgy kerülne, hogy az édes jó uram nem tudna többet dolgozni, vagy segitő társra lenne szüksége, milyen boldogság lesz majd, ha melléje állhatok s ha levehetem a gondnak felét válláról. Én szegény leány vagyok, nincs vagyonom, de még ha gazdag volnék, akkor is megszerezném magamnak tanulással a függetlenséget, az önállóságot, mert a vagyont elveszíthetjük, de ami itt a fejünkben van, az a miénk marad örökre.

- Bizony igazad van, - ismerték be a lányok s most még nagyobb tisztelettel néztek Arankára.

- De nehogy azt higyjétek, hogy ez a bölcsesség tőlem származik, - mosolygott Aranka, - az én édes jó apám elvei és nézetei ezek; én csak azt teszem és mondom, amit ő helyesnek talál.

*

És most letelt az év; vége volt a tanulásnak s a leányok búcsúztak egymástól.

Aranka volt a legjobban meghatva.

Másnap reggelre volt kitűzve az esküvője s mi tagadás benne, kissé nagyobb lámpaláza volt, mint a vizsga előtt.

- Isten áldjon meg, leányok! - búcsúzódott, - ki tudja, látlak-e még titeket valaha! Úgy sajnálom, hogy ma este már mind elutaztok, s nem lehettek jelen az esküvőmön.

A leányok titkon összenéztek s integettek egymásnak. Valamit terveztek, valami meglepetést, miről tudták, hogy Arankának jól fog esni.

Másnap reggel a templomban nyolc rózsaszínruhás, mosolygó arcú fiatal leány állott az oltár előtt, kis virágkosárral kezükben, s mikor a menyasszony fehér ruhában, mirtuszkoszorúval és fátyollal a fején, vőlegénye karján az oltár elé lépett, a leányok odahintették kosarukból a rózsákat lábai elé!

Arankának az örömtől és a meghatottságtól könnyek gyültek a szemébe; nem tudott szólani semmit, de mikor vége volt a szertartásnak, odament hozzájuk s mindegyiket megcsókolta.

De a lányok még ezzel sem érték be.

Mikor a fiatal pár kihajtatott a vasuthoz, hogy hazautazzanak új otthonukba, a kocsinak az intézet ablakai alatt kellett elhaladnia.

Aranka szinte önkéntelenül is fölnézett, mintha még egyszer búcsúzni akarna attól a háztól, ahova eddigi életének minden kedves, vidám, boldog emléke fűzte.

És ime az ablakban ott álltak a lányok, mosolygó arccal, rózsákkal kezükben s odahintették a rózsákat Aranka ölébe, amint a kocsi lassan elhaladt.

- Isten veled, Isten veled! - kiáltozták csókokat dobva feléje. - Kisérjen áldás! Legyen virágos mindig az életed!... Ne feledj el minket!

- Köszönöm, köszönöm! Nem feledlek el!... - kiáltott vissza Aranka boldog mosollyal, tuláradó szívvel, s ölében a virágokkal, a szeretett férfival maga mellett, bizalommal és örömmel indult új otthona, jövendő élete elé.

(1897.)

ORGONAVIRÁG

Lassan halad a kocsi fölfelé a Feleken. A lovak alig tudják húzni a meredek kaptatón. Még akkoriban kocsin jártak Kolozsvárról Tordára. A vasut nem volt kiépítve. És ugyancsak siettek az utasok mindig hazafelé, még napnyugta előtt. Az országút jó volt ugyan, de mégsem volt kellemes, ha a magas Felektetőn utólérte az este az embert.

A kocsiban egy férfi ült s egy csinos, fiatal asszonyka. Fejét férje vállára hajtva szundikál. A férfi cigarettázik s úgy ügyeli az asszonyt szeretettel.

Csend van, csak a lovak csöngettyűjének csilingelése hallatszik, meg a kerekek egyforma kattogása. Úgy látszott, mintha a magányos fűzfák az út mentén egyenként sétálnának el a kocsi mellett s távolról az erdős hegyek mindinkább közelednének.

Egy zökkenésre fölébred az asszony s kinyitja a szemét.

- Nem fázol, kicsi? - kérdezi gyöngéden a férj.

- Nem, - feleli az asszony, egyet ásit, aztán mosolyogva néz az urára. - Csak már otthon lennénk! Rendben van most már minden, ugy-e Kálmán? Többet nem kell Kolozsvárra mennünk ezért a birtokvásárlási dologért?

- Nem, édesem. Rendben van minden. Közjegyző előtt aláírva, készpénzzel kifizetve. Most már végleg mienk a birtok. Jó kezelés mellett kétszer annyit fog jövedelmezni. Jövő tavasszal aztán építtetni fogunk és kiköltözünk oda. Jó lesz?

- Veled mindenütt jó, Kálmán.

Megszoritja a kezét és ismét rámosolyog szeretettel, gyöngéden.

Lassan hanyatlik a nap alá.

- Mindjárt beesteledik, - aggodalmaskodik az asszony - és még feleuton sem vagyunk tul.

- Hajtson sebesebben, János!

- Nem hajtok biz’ én, instálom, - felel az öreg kocsis. - Meredek ez a kaptató. Ki vannak már fáradva a lovak.

- Mindjárt a »Hármas«-nál vagyunk, kicsi, ott pihenünk egy félórát s aztán majd sebesebben hajthat János. Ni, látod már a két jegenyefát? János, itt jobbról álljon meg, Illyésnénél; a másik Hármasnál nincs jó kút.

A nehány házból álló kis falu összes komondorai eszeveszett ugatással ugrálják körül a kocsit s a lovakat. Alig tudja János szétverni őket az ostorral.

- Ugy-e kiszállunk, Kálmán? - szól az asszony. - Egészen elzsibbadt a lábam.

Könnyedén ugrik le a kocsiból és sétálni kezd alá s fel az országuton, míg Kálmán a kocsissal a lovakat látja el.

A vendéglősné előkerül a házból s odasiet a fiatal asszonyhoz.

- Jaj, de régen nem láttam már, lelkem kis nagyságos asszony! Tegnapelőtt erre mentek, de meg sem állottak, egy percre sem. Bizony, mint menyecskét nem is láttam még! Az Isten éltesse sokáig és adjon jó szerencsét! Hogy megnőtt lelkem, hogy megszépült! Jaj, mikor farsangolni vitték volt, csak olyan vékony kisasszonyka volt ni, mint az ujjam!

- Hát emlékszik még arra, Illyésné? Hiszen van annak már három esztendeje!

- Bizony lelkem, éppen három. De emlékszem én azért, még arra a napra is emlékszem, mikor aztán tavasszal hazavitték. Egy ügyes, barna urfi lovagolt ott mellette. Huj, hogy ficánkoltatta a lovát! Még azon a sövényen is átugratott, ott ni! Éppen szerda nap volt, vagy nem, péntek! Azért emlékszem olyan jól, mert azon a délután estem én le a lajtorjáról és eltörtem a lábomat. Jaj, édes kis nagysás asszony lelkem, mennyit kinlódtam én akkor! Három hónapig nem tudtam a lábamra állani!...

A fiatal asszony elgondolkozva sétált tovább, otthagyva a fecsegő vendéglősnét.

Véletlenül vagy szándékosan ment a sövény felé?... Olyan volt éppen, mint azelőtt három évvel, midőn átugratott rajta - ő! Emlékszik, hogy sajnálta akkor a letiport, legázolt virágokat... Pedig éppen úgy tiporta le aztán az ő szívét is...

Emlékezett a vidám, boldogan áttáncolt bálokra...

Emlékezett az első virágra, amelyet tőle kapott... Emlékezett az édes, rózsaszín leányálmokra, melyeket dúrva kézzel tépett szét a valóság... Emlékezett a lázas, gyötrő várakozásra nap-nap után, hét-hét után... El fog jönni, el kell jönnie, hiszen megigérte...

De nem jött el...

Hanem jött helyette lassú léptekkel a feledés, fiatal leányszívek e szelidkezű gyógyítója. És aztán jött Kálmán...

A fiatal asszony mosolyog. Milyen régen is volt mindez. És milyen gyerekes volt az a szerelme a mostani nagy, megmérhetetlen, édes, nyugodt boldogsághoz képest.

A kis kocsmából hangos beszéd s lárma hallatszott ki, majd zajosan kinyilik az ajtó s egy magas, erős férfi áll meg a küszöbön. Kigyult, fénylő az arca s apró fekete szemei csillognak. Egyet rug az ajtó előtt heverő macskán s kiváncsian tekint körül.

- Mit látok! Nini, te vagy az pajtás? - kiált egyszerre, észrevéve Kálmánt.

- Szervusz, Dezső - szól Kálmán csodálkozva. - Hát te mit csinálsz itt?

- Hogy mit csinálok? Jelenleg éppen mulatok a Hármasban. Különben pedig erdélyi ökröket akarok vásárolni a hatfaludi uradalomnak; annak a számtartója vagyok. No, gyere be, jó társaság van odabenn, a kisjenői szolgabíró, meg Tolnai Bandi, Polynáról. Egyenesen tőle jöttünk ma reggel, aztán pihentünk itt egyet, kissé hosszú pihenő, mi? De az öreg Illyésné bora nagyszerű! No gyere, tarts velünk! Mulassunk egyet, úgy mint hajdan, kolozsvári gazdász korunkban!

- Nem lehet, pajtás, sietünk haza!

- Sietünk? Ugyan, kivel sietsz?

- A feleségemmel, Dezső.

- Mi a szösz! Te megházasodtál? Oh, szegény fejed! Azaz ne érts félre, pajtás! Én mindenkit sajnálok, aki megházasodik, mert az én jelszavam: éljen az aranyszabadság!... Nincs a világnak az az asszonya, akiért én föláldoznám az én szabadságomat. És - hitem szerint - nem is érdemli meg egy asszony sem... No, azért ne haragudj, pajtás... Egyszer én is közel voltam hozzá, hogy megcselekedjem azt a bolondot. Szerencsére idejekorán észretértem... Szegény kislány, talán még most is vár... De hát hol a feleséged? Mutass be neki, kérlek!

Kálmán kelletlenül köhécselt s félrenézett.

- Tudod, Dezső barátom, - kezdte.

- Kálmán, Kálmán! - hangzott egyszerre az országút felől a fiatal asszony hangja, - nem indulunk még?

A sétától felfrissült, üde, kipirult arccal sietett feléje az asszonyka, kezében egy csomó lilafürtös orgonavirággal. Ott szedte a sövény mellől, a keritésen tul.

Észrevette az idegen férfit, megállt s meglepetve nézett rajta végig.

- Nini, Méri Dezső, maga az? Hogy kerül maga ide?

- Magda... azaz... nagyságos asszonyom... én nem is hittem volna... ez valóban...

Még hebegett valamit Dezső, aztán bambán elhallgatott. Nem tudott mit mondani.

Kálmán és Magda titkon összenéztek, mint két csinytevő iskolásgyermek. Kálmán kissé elnevette magát.

- Lásd, Dezső pajtás, hol nem találkozik az ember régi ismerősökkel! Hát még most is azt mondod: éljen az aranyszabadság?

Magda pedig kiváncsi, mosolygó, fürkésző pillantással nézte végig Dezsőt, keresve ebben a szívének most már oly ismeretlen, oly közömbös emberben a régi, megsiratott ideált...

Egy szál orgonavirág hullott ki a kezében tartott bokrétából. Odaesett a porba eléjök. Egyikük sem vette észre. Valahol távolabb egy kerekes kút nyikorgása hallatszott. A lánc a vödörrel csörömpölve hullott le a mélybe. A lovak türelmetlenül kapálták a földet.

- Készen vagyunk, instálom, indulhatunk! - szólt a kocsis és felkapott a bakra.

Kálmán kezet nyujtott Dezsőnek.

- Isten áldjon meg, pajtás. Ha még egyszer ezen a vidéken jársz, látogass meg. Jól esik az embernek régi ismerősökkel találkozni!

Nem volt a hangjában semmi gúnyolódás, de Dezső annak vette s nem felelt rá semmit. Beszálltak, s a kocsi az ismét előrerohanó komondorok hangos ugatása között elindult.

A fiatal asszony szótlanul simult közelebb férjéhez s engedelmesen hagyta magát beburkolni a nagykendőbe. Aztán egyszerre fölemelte a fejét és mosolyogva nézett az urára. Nem tudta jól kifejezni, amit gondolt, csak annyit mondott:

- Milyen jó, hogy te - te vagy!...

Dezső pedig ott állott még egy darabig a kút mellett, mélyen a szemére huzta a kalapját és halkan fütyülni kezdett. Egyszerre észrevette a porba lehullott orgonaágat. Lehajolt utána s fölvette. Valami keserű, irigységféle érzéssel nézett az elrobogó kocsi után...

Egykor az övé lehetett volna az egész üde, friss orgonabokréta. Nem kellett. És más boldogan, büszkén ment vele tova. Neki most már csak az maradt, ami a porba hullt...

A lovak csengői, a kerekek kattogása még sokáig hallatszik a csöndes alkonyatban. Messziről úgy látszik, mintha a kocsi egy helyben állana s csak lassan-lassan kisebbedne és zsugorodna össze alig kivehető kicsiny ponttá, míg végre egészen elenyészik és egybeolvad a távoli fákkal és bokrokkal.

A kocsmából kihangzó zavaros lárma és éneklés bántóan veri föl az est csöndjét. Dezső valami kellemetlen, sivár ürességet érez a lelkében... Úgy tetszik neki, mintha még mindig hallaná az eltávozott kocsi robogását.

Aztán egyet legyint a kezével, messzire elhajítja az orgonavirágot s visszamegy a kocsmába.

(1897.)

SZERETET

- Bözsike, nem tudsz kissé gyorsabban jönni?

- Oh anyuskám, ne siessünk! Nézd csak, mily gyönyörű babákat tett ide is a kirakatba az angyal! Jaj, és ez a kis kocsi! Meg ott a konyha, főzőedényekkel!

A kis Bözsike édesanyja, Vári Simonné, meglassította lépéseit. Együtt volt a kis leányával a kereskedőnél, aki varrásáért kifizette a pénzt s úgy tervezte, hogy hamar hazaviszi Bözsit s aztán elmegy vásárolni. Hiszen ma karácsony van. De aztán látva, hogy a gyermeknek olyan öröme telik a fényes kirakatok nézésében, elhatározta, hogy majd inkább délután szalad el. Ugyis hamar meglesz a vásárlás, hiszen olyan nagyon, nagyon kevésre telik...