A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Chasing Cassandra

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2020

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-207-4

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Carrie Feronnak,

a szerkesztőmnek, ösztönzőmnek

és menedékemnek a viharban.

Örök szeretettel:

LK

1. fejezet

London
1876 nyara

Hiba volt meghívni magát az esküvőre.

Nem mintha Tom Severin fikarcnyit is törődött volna az udvariassággal vagy az etikettel. Szeretett olyan helyekre betolakodni, ahová nem hívták meg, tudva, hogy túl gazdag ahhoz, hogy bárki ki merje dobni. De számítania kellett volna rá, hogy a Ravenel-esküvő végtelenül unalmas lesz, ahogy az esküvők általában. Csak romantikus badarság, langyos étel és túlontúl sok virág. A délelőtti szertartáson Eversby Priory apró kápolnáját egészen a szarufáig megtöltötték, mintha a Covent Garden virágpiaca odahányta volna a teljes készletét. A levegőt olyan súlyosan megülte az illatuk, hogy Tomnak enyhén megfájdult tőle a feje.

Egy csendes helyet keresve kószált az ősi, Jakab korabeli kúriában, ahol leülhetne és lehunyhatná a szemét. Odakint a vendégek összegyűltek a bejáratnál, hogy megéljenezzék az ifjú párt, akik a nászútjukra indultak.

Néhány vendég, mint például a walesi áruház-tulajdonos Rhys Winterborne kivételével, csupa arisztokrata jelent meg a jeles eseményen. Ez azt jelentette, hogy a beszélgetések olyan témákat érintettek, amelyek teljesen hidegen hagyták Tomot. Rókavadászat. Zene. Tiszteletre méltó ősök. Ezeken az összejöveteleken senki sem beszélt az üzletről, a politikáról vagy bármi másról, ami Tomot érdekelte volna.

A régi, Jakab korabeli ház egy ősi vidéki kastély tipikus roskadozó, de fényűző külsejével bírt. Tom nem szerette a régi dolgokat, a dohos szagot, az évszázadok felgyülemlett porát, a kopott szőnyegeket, a megvetemedett antik ablaküvegek torzulásait. A környező vidék szépsége sem varázsolta el. A legtöbben egyetértettek volna abban, hogy Hampshire zöld dombjaival, buja erdőivel és csillogó, kristálytiszta patakjaival a föld egyik legszebb, természet alkotta tája. Tom azonban általában csak egy dolgot szeretett tenni a természettel: utakkal, hidakkal, vasúti sínekkel teleépíteni.

A távoli éljenzés és nevetés hangjai elhallatszottak a ház csendes zugaiba is. Kétségtelen, hogy az ifjú pár nyers rizszápor közepette épp most szökik meg. Mindenki boldognak tűnt, amit Tom idegesítőnek, ugyanakkor kissé titokzatosnak is talált. Mintha mindenki tudna valamit, ami előtte rejtély maradt.

Miután vasúti és építkezési vállalkozásainak köszönhetően Tom komoly vagyonra tett szert, sohasem hitte volna, hogy az irigység ismét belémarhat. De itt volt, és úgy rágta, mint a szú az öreg deszkákat. Ennek semmi értelme. Boldogabb volt, mint a legtöbb ember, de legalábbis gazdagabb, ami nagyjából ugyanaz. De miért nem érzi, hogy boldog? Hónapok teltek el azóta, hogy bármit is érzett. Lassan, fokozatosan tudatosult benne, hogy minden szokásos étvágya eltompult. Azok a dolgok, amelyek általában örömet okoztak neki, most untatták. Semmi, még egy gyönyörű nő karjaiban eltöltött éjszaka sem elégítette ki. Korábban ez sohasem fordult elő vele. Nem tudta, mitévő legyen.

Úgy vélte, talán jót tenne neki, ha eltöltene egy kis időt Devon és West Ravenellel, akiket legalább egy évtizede ismer. Ők hárman dicstelen társaságuk többi tagjával együtt gyakran kocsikáztak és verekedték át magukat Londonon keresztül. De a dolgok megváltoztak. Két évvel ezelőtt Devon váratlanul megörökölt egy grófságot, és magára vette a felelős családfő szerepét. És West, a korábban részeges aranyifjú most a birtokot és a bérlőket irányította, és folyton az időjárásról beszélt. Az időjárásról, az ég szerelmére! A korábban oly szórakoztató Ravenel fivérek ugyanolyan unalmassá váltak, mint mindenki más.

Egy üres zeneszobába lépve Tom az egyik árnyékos zugban egy nagy, kárpitozott széket talált. Miután a széket elfordította az ajtótól, leült és behunyta a szemét. Egy óra halk tiktakolását leszámítva a szobában síri csend uralkodott. Tomra szokatlan fáradtság telepedett, finoman, mint egy ködfátyol, és ő felsóhajtott. Az emberek gyakran viccelődtek az életerején, és a gyors tempón, amelyet diktált, na meg azzal, hogy senki sem tud lépést tartani vele. Most úgy tűnt, ő sem tud lépést tartani saját magával.

Tennie kell valamit, hogy kitörjön ebből a varázslatból.

Talán meg kellene nősülnie. Harmincegy évesen épp itt az ideje, hogy feleségül vegyen valakit, és gyermekeket nemzzen. Több tucat megfelelő ifjú hölgy volt itt, mind kékvérű és jól nevelt. Ha elveszi az egyiket, az segítene, hogy feljebb kerüljön a társadalmi ranglétrán. A Ravenel nővérekre gondolt. Helen, a legidősebb Rhys Winterborne-hoz ment feleségül, és Lady Pandorát Lord St. Vincent épp aznap délelőtt vette feleségül. De maradt még egy Ravenel lány… Cassandra, Pandora ikertestvére.

Tom még nem találkozott vele, de az előző esti vacsorán sikerült egy pillantást vetnie rá a növények, virágok és ezüst kandeláberek erdején keresztül. Innen tudta, hogy a lány fiatal, szőke és csendes. Nem feltétlenül ez volt minden, amit egy feleségtől akart, de kezdetnek megfelelt.

Valaki belépett a szobába, kizökkentve Tomot a gondolataiból. A fenébe! Az ezen a szinten lévő több tucat üres szoba közül pont ide kellett jönnie! Tom fel akart állni, hogy a jelenlétét tudassa, de a női sírás hangjait hallva inkább még jobban összehúzta magát a széken. Jaj, ne! Egy síró nő.

– Ne haragudjon! – Az ismeretlen női hang remegett. – Fogalmam sincs, miért vagyok ilyen érzelgős.

Tom egy pillanatra azt hitte, a nő talán hozzá beszél, de ekkor egy férfi válaszolt.

– Gondolom, nem könnyű elválnia a nővérétől, aki mindig is a legközelebbi társa volt. Sőt az ikertestvére.

West Ravenel volt a beszélő, és a hangja sokkal melegebb és gyengédebb volt, mint amilyennek Tom valaha is hallotta.

– Csak azért, mert tudom, hogy hiányozni fog. De boldog vagyok, hogy rátalált az igaz szerelemre. Annyira boldog…

Elcsuklott a hangja.

– Látom – mondta szárazon West. – Tessék, fogja ezt a zsebkendőt, és törölje le azokat az örömkönnyeket.

– Köszönöm.

– Aligha lenne természetellenes – kommentálta West kedvesen –, ha némi féltékenységet érezne. Nem titok, hogy ön szeretett volna párt találni, míg Pandora szilárdan eltökélte, hogy sohasem megy férjhez.

– Nem vagyok féltékeny, aggódom. – A nő halk szipákolással kifújta az orrát. – Az összes vacsorára és estélyre elmentem, mindenkivel találkoztam. Néhány partiképes úr igazán kellemes volt, de még ha nincs is semmi szörnyű baj velük, nincs semmi igazán jó sem. Felhagytam a szerelem keresésével, és beérném azzal, ha találok valakit, akit idővel megszeretek, de még ilyen sincs. Valami baj van velem. Vénlányként végzem.

– Nincs olyan, hogy vénlány.

– M-minek nevezne egy középkorú hölgyet, aki sohasem ment férjhez?

– Nő elvekkel? – javasolta West.

– Ön talán így nevezi, de mindenki más vénlánynak hív majd. Ráadásul kövér is vagyok – mondta komoran kis szünet után. – Az összes ruhám szűk.

– Ugyanúgy néz ki, mint máskor.

– Tegnap este át kellett alakítani a ruhámat. Nem lehetett hátul begombolni.

Tom óvatosan megfordult a széken, és kikukucskált a támla mögül. Elakadt a lélegzete, ahogy csodálattal a lányra meredt.

Tom Severint életében most először megigézték. Megigézték, és ő elveszett.

A lány gyönyörű volt, ahogy a tűz és a napfény gyönyörű, meleg és aranylón ragyogó. A látványa éhes, tompa ürességet keltett benne. Ő volt minden, amit hátrányos helyzetű fiatalkorában hiányolt, minden elveszett remény és lehetőség.

– Édesem – mormolta West kedvesen –, figyeljen rám. Nincs miért aggódnia. Vagy megismerkedik valakivel, vagy újraértékel valakit, aki elsőre nem nyerte meg a tetszését. Néhány férfit csak fokozatosan lehet megkedvelni. Mint az osztrigát vagy a gorgonzola sajtot.

A lány remegőn felsóhajtott.

– West kuzin, ha huszonöt éves koromig nem megyek férjhez… és ön még mindig agglegény lesz… lenne az osztrigám?

West értetlenül meredt rá.

– Egyezzünk meg abban, hogy egy nap majd összeházasodunk – folytatta a lány –, ha senki másnak nem kellünk. Jó feleség lennék. Mindig is arról álmodtam, hogy lesz egy kis családom és boldog otthonom, ahol mindenkit szívesen látnak, és biztonságban érzi magát. Tudja, hogy sohasem nyaggatnám, nem csapkodom az ajtókat, és nem duzzogok a sarokban. Csak kell valaki, akiről gondoskodhatok, akit szerethetek. Akinek fontos vagyok. Mielőtt visszautasítana…

– Lady Cassandra Ravenel – szakította félbe West –, ez a legostobább ötlet, amelyet bárki kitalált, mióta Napóleon úgy döntött, hogy elfoglalja Oroszországot.

A lány tekintete elborult.

– Miért? – kérdezte szemrehányón.

– A szédítően sok ok sorában az egyik, hogy túl fiatal hozzám.

– Ön nem idősebb Lord St. Vincentnél, és ő most vette feleségül az ikertestvéremet.

– Belül évtizedekkel idősebb vagyok nála. A lelkem olyan, mint a mazsola. Higgye el, nem akar a feleségem lenni.

– Jobb lenne, mint magányosan élni.

– Micsoda butaság! Az egyedül és a magányosan teljesen eltérő dolgok. – Gyengéden hátrasimított egy aranyló fürtöt, amely beleragadt a lány arcára száradt könnycsepp-patakba. – Most menjen, hideg vízben mossa meg az arcát, és…

– Leszek én az osztrigája – tört ki Tomból. Felállt a székről, és a tátott szájjal, döbbenten bámuló pár felé indult.

Tom is alaposan meglepődött önmagán. Ha volt valami, amiben jó volt, az az üzleti tárgyalás, márpedig azt nem így kell kezdeni. Alig néhány szóval sikerült a lehető leggyengébb pozícióba hoznia magát.

De annyira vágyott a lányra, hogy nem tudott parancsolni magának.

Minél közelebb ért hozzá, annál nehezebb volt józanul gondolkodnia. A szíve gyors, szaggatott ritmusban dobogott.

Cassandra közelebb húzódott Westhez, mintha védelmet keresne nála, és úgy nézett Tomra, mintha őrültet látna. A férfi nem is tudta hibáztatni érte. Valójában már ő maga is megbánta, hogy így kezdett bele, de már túl késő visszakozni.

– Severin – ráncolta a homlokát komoran West –, mi az ördögöt csinál itt?

– A széken pihentem. Miután beszélgetni kezdtek, nem találtam alkalmas pillanatot, hogy félbeszakítsam önöket.

Tom képtelen volt levenni a tekintetét Cassandráról. A lány tágra nyílt, csodálkozó szeme olyan volt, mint az elfeledett könnyektől csillogó, ragyogó puha kék éjfél. Testének vonalai erőteljesnek és édesnek tűntek, sehol egy éles kiszögellés vagy egyenes vonal… semmi más, csak hívogató, érzéki lágyság. Ha a lány az övé lenne… talán megtapasztalná azt a megkönnyebbülést, amit a többi férfi már ismer. Többé nem azzal töltené a nap minden egyes percét, hogy éhezik, sóvárog, és sohasem érez kielégülést.

– Feleségül veszem – mondta a lánynak. – Bármikor. Bármilyen feltételek mellett.

West gyengéden az ajtó felé noszogatta Cassandrát.

– Menjen, drágám, addig én beszélek ezzel az őrülttel.

A lány zavartan biccentett, és engedelmeskedett.

– Hölgyem! – szólt utána Tom sietve, gondolkodás nélkül.

A lány lassan újra megjelent, az ajtófélfa mögül kukucskálva.

Tom nem igazán tudta, mit mondjon, csak abban volt biztos, hogy nem hagyhatja úgy elmenni, hogy azt higgye magáról, nem tökéletes minden porcikájában.

– Ön egyáltalán nem kövér – mondta mogorván. – Minél több van önből a világon, annál jobb.

Ami a bókot illeti, nem volt éppen ékesszóló, vagy akár illő, de vidámság csillant a fél pár kék szemben, ami látható volt, mielőtt Cassandra eltűnt.

Tom testének minden izma megfeszült, hogy ösztönösen kövesse a lányt, mint a szagot fogott vadászkutya.

West zavart és bosszús arccal fordult Tom felé.

– Megkaphatom? – kérdezte Tom sürgetőn, mielőtt a barátja megszólalhatott volna.

– Nem.

– De az enyém kell, hogy legyen. Hadd legyen az enyém…

– Nem!

Tom erre üzleti hangra váltott.

– Magának akarja. Tökéletesen érthető. Tárgyaljunk!

– Épp az imént hallhatta, hogy nem akarom feleségül venni – mutatott rá West ingerülten.

Amit Tom egyetlen pillanatig sem hitt. Hogyan is ne akarná West vagy bármely férfi, akiben még van élet, ezt a lányt a mindent felemésztő intenzitásával?

– Nyilvánvalóan csak stratégia, hogy később könnyebben elcsavarja a fejét – mondta Tom. – De adok érte egy negyed vasúti társaságot. Plusz egy földmunkás cég részvényeit. Némi készpénzt is bedobok. Nevezze meg az összeget.

– Megőrült? Lady Cassandra nem holmi vagyontárgy, amelyet átadhatok, mint egy esernyőt. Ami azt illeti, önnek még egy esernyőt sem adnék.

– Rábeszélhetné. Nyilvánvaló, hogy bízik önben.

– És azt hiszi, ezt felhasználnám ellene?

Tom zavart és türelmetlen volt.

– Mi értelme valaki bizalmát bírni, ha nem használja fel ellene?

– Lady Cassandra sohasem lesz a felesége, Severin! – jelentette ki West bosszankodva.

– De ő az, akire mindig vágytam.

– Honnan tudja? Eddig csak egy csinos, fiatal, szőke hajú és kék szemű nőt látott. Eszébe jutott egyáltalán, milyen lehet belülről?

– Nem, és nem is érdekel. Olyan lehet belülről, amilyen csak akar, amíg hagyja, hogy kívülről az enyém legyen – közölte, majd West arcát látva, védekezőn hozzátette. – Tudja, hogy sohasem voltam az a szentimentális fajta.

– Úgy érti, olyan, akinek emberi érzései is vannak? – kérdezte West marón.

– Vannak érzéseim. – Tom kicsit hallgatott. – Amikor úgy akarom.

– Nekem is van most egy érzésem, és mielőtt arra kényszerítene, hogy a csizmám orrát megismertessem az ülepével, jobb, ha távolabb húzódom. – West gyilkos pillantást vetett Tomra. – Tartsa magát távol tőle, Tom! Keressen magának másik ártatlan lányt, akit megronthat. Már így is épp elég okom van, hogy megöljem.

Tom felvonta a szemöldökét.

– Csak nem még mindig amiatt a bérleti szerződés miatt neheztel? – kérdezte kissé csodálkozva.

– Mindig is neheztelni fogok miatta – jelentette ki West. – Megpróbálta kicsalni tőlünk a saját birtokunk kitermelési jogait, amikor tudta, hogy a csőd szélén állunk.

– Az üzlet volt – tiltakozott Tom.

– És mi van a barátsággal?

– Az üzlet és a barátság két különböző dolog.

– Azt állítja, hogy nem bánná, ha egy barátja próbálná megkopasztani, főleg, ha ön pénzt akarna?

– Én mindig pénzt akarok. Azért van belőle olyan sok. És nem, egyáltalán nem bánnám, ha egy barát próbálna megkopasztani. Tisztelném az erőfeszítését.

– Valószínűleg így tenne. – West egyáltalán nem úgy beszélt, mintha csodálná ezért. – Lehet, hogy ön lelketlen gazember egy bikacápa esztelen étvágyával, de mindig is őszinte volt.

– Ön pedig tisztességes. Ezért is kérem, hogy meséljen Lady Cassandrának a jó és a rossz tulajdonságaimról egyaránt.

– Milyen jó tulajdonságokról? – érdeklődött West éles hangon.

Tomnak ezen kicsit gondolkodnia kellett.

– Hogy milyen gazdag vagyok? – próbálkozott.

West felnyögött, és megcsóválta a fejét.

– Talán még sajnálnám is önt, Tom, ha nem volna ilyen ostoba tökfilkó. Láttam én már ilyennek, és tudom, mindez hová vezet. Ezért van több háza, mint amennyiben lakni tud, több lova, mint amennyit meg tud ülni, és több festménye, mint ahány fala. A csalódás elkerülhetetlen az ön számára. Amint megkapja a vágya tárgyát, az elveszti a hatalmát, hogy lenyűgözze. Ezt tudva, azt hiszi, hogy Devon vagy én megengedjük, hogy Cassandrának udvaroljon?

– Nem fogom elveszíteni az érdeklődésem a saját feleségem iránt.

– Hogyan lehetne másként? – kérdezte West halkan. – Önnek csak a vadászat számít.

2. fejezet

A zeneszobából Cassandra egyenesen felsietett a szobájába, hogy megmossa az arcát. A hűvös, nedves borogatás segített vörösen égő szemén, nem volt azonban gyógymód a tompa fájdalomra, amely akkor kezdődött, amikor végignézte, ahogy Pandora hintója egyre távolodik a háztól. Az ikertestvére, a másik fele új életet kezdett a férjével, Lord St. Vincenttel… és Cassandra egyedül maradt.

Leküzdve újra feltámadó sírhatnékját, Cassandra lassan lesétált a kettős lépcső egyik szárnyán az előcsarnokba. Elvegyülhetett volna a vendégek közt a kertben, ahol büféasztalokat állítottak fel. A vendégek kedvükre jöhettek-mehettek, meleg kenyérrel, pirítósra buggyantott tojással, füstölt fürjjel, gyümölcssalátával és bajor krémmel készült Charlotte piskótatortával töltve meg aranyszegélyes tányérjaikat. Lakájok siettek át az előcsarnokon kávéval, teával és jégbe hűtött pezsgővel teli tálcákat cipelve kifelé.

Olyan esemény volt ez, amelyet Cassandra általában végtelenül élvezett volna. Szerette a finom reggeliket, különösen, ha valami édességgel fejeződtek be, és a Charlotte piskótatorta volt a kedvenc desszertje. Most azonban nem volt kedve beszélgetni senkivel. Különben is túl sok édességet evett az utóbbi időben… a plusz lekváros lepény a tegnapi teánál, és az a sok gyümölcsös jégkocka a fogások közt a tegnap esti vacsoránál, meg a finom mandulakrémmel töltött, ropogós habbal púpozott eklerfánk… és egy kicsi marcipán virágdísz a pudingos tálról.

Cassandra félúton járt a lépcsőn, amikor meg kellett állnia, mert kifogyott a levegőből. Kezét az alsó bordáira szorította, ahol a fűzőjét a szokásosnál szorosabban rögzítették. A hétköznapi fűzők rendszerint szorosan illeszkedtek a hát vonalához, hogy elősegítsék a jó testtartást, de nem voltak könyörtelenül szorosak. Csak a különleges alkalmakkor, mint például a mai, fűzték szorosabbra a lányt. De az utóbbi időben felszedett többletsúllyal Cassandra kötözött sonkának érezte magát, nem kapott levegőt, és elöntötte a forróság. Mintha az összes levegő beszorult volna a tüdeje felső csücskébe. Vörös arccal ereszkedett le a lépcsőre, és az oszlopsornak dőlt. A szeme sarkát ismét könnyek szúrták.

Ennek véget kell vetni! Cassandra bosszankodva zsebkendőt vett elő az egyik rejtett zsebből, és újból eleredő könnyeire szorította. Eltelt egy-két perc, amikor tudatosult benne, hogy valaki kimért léptekkel közeledik a lépcsőhöz.

Cassandra zavartan, hogy rajtakapták, amint a lépcsőn zokog, mint egy elveszett gyermek, próbált felállni.

– Ne… kérem – állította meg egy mély hang. – Csak ezt szerettem volna odaadni önnek.

Cassandra a könnyein át Tom Severin sötét alakját pillantotta meg, aki két pezsgőspoharat tartott a kezében. Az egyiket felé nyújtotta.

Cassandra tétovázva nyúlt érte, majd visszakozott.

– Nem lenne szabad pezsgőt innom, csak ha punccsal van keverve.

A férfi elmosolyodott.

– Nem árulom el.

A lány hálásan elvette a poharat, és belekortyolt. A hideg pezsgés csodálatos volt, és enyhített elszorult torka szárazságán.

– Köszönöm – mormolta.

A férfi kurtán biccentett, és sarkon fordult, hogy távozzon.

– Várjon! – tartotta vissza Cassandra, bár maga sem volt biztos benne, hogy mit szeretne: elmenjen vagy maradjon a férfi.

Mr. Severin kérdő tekintettel fordult vissza.

A zeneszobában történt rövid találkozásukkor Cassandra túlságosan zavart volt ahhoz, hogy jobban szemügyre vegye a férfit. Nagyon különös volt, ahogy hirtelen előbukkant, és felajánlotta, hogy feleségül vesz egy vadidegent. Cassandrát az is kínosan érintette, hogy a férfi hallotta a Westhez intézett könnyes szavait, különösen azt a részét, hogy át kellett alakítani a ruháját.

De most lehetetlen volt nem észrevenni, milyen jóképű férfi. Magas és elegánsan sovány, tiszta, világos bőrű, sűrű szemöldöke enyhén ördögi ívű. Ha a vonásait külön-külön veszi górcső alá – hosszú orr, széles száj, keskeny szem, szögletes arccsontok és áll –, nem gondolta volna, hogy ilyen vonzó összhatást eredményez. De amikor az egészet összerakta, a férfi külseje valahogy feltűnővé és érdekessé vált, méghozzá oly módon, hogy Cassandra tudta, sokkal tovább fog rá emlékezni, mint a hagyományosan jóképű férfiakra.

– Csatlakozhat hozzám – hallotta Cassandra a saját hangját.

Severin tétovázott.

– Valóban ezt akarja? – lepte meg a lányt a kérdésével.

Cassandra fontolóra vette a választ.

– Nem vagyok benne biztos – ismerte be. – Nem szeretnék egyedül lenni… de más társaságára sem vágyom különösebben.

– Akkor én vagyok a tökéletes megoldás – ült le mellé Severin. – Bármit elmondhat nekem, amit szeretne. Nem hozok erkölcsi ítéleteket.

Cassandra csak lassan válaszolt, mert figyelmét egy pillanatra elvonta a férfi szeme. Kék volt ragyogó zöld foltokkal a pupillák körül, de az egyik szeme sokkal zöldebb volt, mint a másik.

– Mindenki ítélkezik – mondta végül.

– Én nem. A jóról és rosszról alkotott véleményem más, mint a legtöbb emberé. Mondhatni erkölcsi nihilista vagyok.

– Az mit jelent?

– Olyasvalakit, aki úgy véli, természeténél fogva semmi sem jó vagy rossz.

– Ó, ez szörnyű! – kiáltott fel a lány.

– Tudom – mondta bocsánatkérőn a férfi.

Talán egy jól nevelt ifjú hölgy megdöbbent volna, de Cassandra hozzá volt szokva a rendhagyó emberekhez. Pandorával nőtt fel, akinek tekervényes, különös bakugrásokra hajlamos gondolkodásmódja felüdítette az elviselhetetlenül magányos életet. Valójában Mr. Severin rendelkezett egyfajta visszafogott energiával, ami kicsit Pandorára emlékeztette. Lehetett látni a férfi tekintetén az élénk elme munkáját, amely nagyobb sebességgel pörgött, mint más embereké.

Cassandra egy újabb korty pezsgő után megkönnyebbülten tapasztalta, hogy sírhatnékja elmúlt, és ismét normálisan tud lélegezni.

– Ön zseni, ugye? – kérdezte, felidézve egy West, Devon és Mr. Winterborne közti beszélgetést. Mindhárom férfi Severin barátja volt. Mindhárman egyetértettek abban, hogy ismerőseik közül a vasútmágnásnak van a legbriliánsabb üzleti elméje. – Az intelligens emberek néha a legegyszerűbb dolgokat is képesek bonyolulttá tenni. Talán ezért vannak nehézségei a jó és a rossz megítélésében.

Severin erre futólag elmosolyodott.

– Nem vagyok zseni.

– Ön szerénykedik.

– Sohasem szerénykedem. – Severin kiitta a maradék pezsgőjét, letette a poharát, és szembefordult a lánnyal. – Átlag feletti az intellektusom, és fotografikus memóriám van. De nem vagyok zseni.

– Milyen érdekes! – mondta Cassandra nyugtalanul, miközben arra gondolt: Istenem… még több furcsaság! – Az agyával fényképez?

Severin ajka megrándult, mintha olvasni tudna a lány gondolataiban.

– Nem egészen. Képek formájában könnyebben őrzöm meg az információkat. Néhány dolgot… diagramokat vagy táblázatokat, egy könyv oldalait tökéletesen fel tudom idézni, mintha képet néznék. Emlékszem a bútorok elrendezésére és a falakon lógó festményekre szinte minden házból, ahol valaha jártam. Az összes szerződésem és üzleti megállapodásom minden szava itt van – koppintott a halántékára hosszú ujjával.

– Tréfál? – kérdezte Cassandra csodálkozva.

– Sajnos nem.

– Az ég szerelmére, miért sajnálatos az, hogy intelligens?

– Nos, a probléma az, hogy a hatalmas mennyiségű információ felidézése még nem jelenti azt, hogy valaki intelligens. A lényeg, hogy mihez kezd vele. – A férfi arca fanyar lett. – Ha túl sok dologra emlékszünk, az agy nem tud hatékonyan dolgozni. Van egy bizonyos mennyiségű információ, amelyet el kell felejtenünk, mert nincs rá szükségünk, vagy mert akadályoz minket. De én ugyanúgy emlékszem a sikertelen kísérleteimre, mint a sikeresekre. Minden egyes hibámra, negatív eredményemre. Néha olyan, mintha homokviharba kerültem volna, túl sok szemét röpköd körülöttem ahhoz, hogy tisztán lássak.

– Úgy tűnik, elég fárasztó lehet, ha valakinek fotografikus memóriája van. Ön mégis a legjobbat hozta ki belőle. Nem lehet igazán sajnálni.

A férfi elvigyorodott, és lehajtotta a fejét.

– Feltételezem, nem.

Cassandra kihörpintette az utolsó csepp pezsgőt, majd félretette a poharat.

– Mr. Severin, kérdezhetek valami személyeset?

– Természetesen.

– Miért ajánlotta fel, hogy feleségül vesz? – Forró pír öntötte el a lány arcát. – Mert csinos vagyok?

A férfi felemelte a fejét.

– Részben – ismerte be a szégyenkezés legcsekélyebb jele nélkül. – De az is tetszett, amit mondott… hogy sohasem nyaggatna, nem csapkodná az ajtókat, és hogy nem keresi a szerelmet. Én sem. – Severin elhallgatott, élénk tekintete fogva tartotta a lányét. – Azt hiszem, jó párost alkotnánk.

– Nem úgy értettem, hogy nem akarok szerelmet – tiltakozott Cassandra. – Csak arra gondoltam, hogy hajlandó vagyok hagyni, hogy a szerelem megjöjjön az idővel. Csak hogy tisztázzuk, olyan férjet akarok, aki viszont tud szeretni.

Mr. Severin nem kapkodta el a választ.

– Mi lenne, ha volna egy férje, aki bár nem jóképű, de nem teljesen rossz külsejű, és történetesen gazdag? Mi lenne, ha kedves és figyelmes volna, és mindent megadna önnek, amit csak kíván… palotákat, ékszereket, külföldi utakat, saját jachtot és fényűző vasúti kocsit? Mi lenne, ha különösen jó volna az… – Elhallgatott, mintha valami jobb érvet keresne annál, amit mondani akart. – Mi lenne, ha a védelmezője és a barátja volna? Tényleg annyira számítana, hogy nem tudja szeretni?

– Miért ne tudna? – érdeklődött Cassandra kíváncsian és zavartan. – Teljesen hiányzik a szíve?

– Nem, van szíve, csak sohasem működött. Megfagyott.

– Mikor?

A férfi kicsit gondolkodott.

– Már a születéskor? – próbálkozott.

– Az ember nem fagyott szívvel születik – közölte Cassandra bölcsen. – Valami történt önnel.

– Honnan tud ilyen sokat a szívről? – kérdezte kissé gúnyos pillantással Mr. Severin.

– Könyvekben olvastam… – kezdte Cassandra őszintén, és elkomorult a férfi halk nevetését hallva. – Sokat olvastam. Nem hiszi, hogy tanulhatunk a könyvekből?

– Semmi olyat, aminek a való élethez köze van.

De a férfi zöldeskék szemében barátságos szikrák csillantak, mintha bájosnak találná a lányt.

– De a könyvekben az életről írnak. Egy regényben gyakran több igazság van, mint ezernyi újságcikkben vagy tudományos folyóiratban. Olvasás közben kis időre azt képzelheti, hogy valaki más… és így többet tudhat meg azokról, akik különböznek öntől.

Hízelgő volt, ahogy a férfi hallgatta, oly figyelmesen és érdeklődve, mintha csokorba szedné a szavait, mint a virágot, hogy aztán egy könyvben lepréselje.

– Beismerem, tévedtem – mondta. – Látom, el kell olvasnom egyet. Van valami javaslata.

– Nem mernék ajánlani semmit. Nem ismerem az ízlését.

– Szeretem a vonatokat, a hajókat, a gépeket és a magas épületeket. Tetszik a gondolat, hogy új helyekre utazzak, bár úgy tűnik, soha sincs rá időm, hogy bárhová is menjek. Nem szeretem az érzelmeket vagy a romantikát. A történelem elaltat. Nem hiszek a csodákban, az angyalokban vagy a szellemekben.

Várakozón nézett a lányra, mintha kihívásnak szánta volna a szavait.

– Hmm. – Cassandra eltöprengett, milyen regény vonzhatná a férfit. – Ezen gondolkodnom kell. Olyasmit szeretnék ajánlani, amit biztosan élvezni fog.

Mr. Severin mosolygott, szemében a csillár fényei apró csillagképekként csillogtak.

– Mivel én már beszéltem az ízlésemről… Ön mit szeret?

Cassandra lenézett az ölében összekulcsolt kezére.

– Többnyire a triviális dolgokat szeretem – mondta önkritikus nevetéssel. – A kézimunkát, például a hímzést, a kötést és a varrást. Rajzolgatok, kicsit festek. Szeretek szunyókálni és teázni, sétálni egy verőfényes napon, és olvasni egy esős délutánon. Nincs különösebb tehetségem, sem nagy ambícióim. De egy nap szeretnék saját családot, és… szeretnék segíteni másokon, sokkal jobban, mint amennyire most tehetem. Elemózsiás kosarakat és gyógyszert viszek a bérlőknek és a falubeli ismerősöknek, de ez nem elég. Igazi segítséget szeretnék nyújtani azoknak, akik rászorulnak. – Kurtán felsóhajtott. – Azt hiszem, ez nem hangzik túl izgalmasan. Pandora az izgalmas és szórakoztató iker, akire emlékeznek. Én mindig is az voltam, aki… nos, nem Pandora. – Cassandra bánatosan nézett fel az ezt követő csendben. – Fogalmam sincs, miért mondtam el mindezt. Biztosan a pezsgő tette. Megtenné, hogy elfelejti, amit mondtam?

– Nem, még ha akarnám sem – felelte gyengéden a férfi. – De nem is akarom.

– Aggasztó.

Cassandra a homlokát ráncolva fogta a poharát, felállt, megigazította a szoknyáját. Mr. Severin is felvette a poharát, és felállt.

– Bármit mondhat nekem, amit szeretne. A lába előtt heverek.

Mielőtt visszafojthatta volna, Cassandra halkan felkuncogott.

– Ne mondjon ilyet, kérem. Ez nem így van.

– Választhat másik kifejezést, ha úgy tetszik. – Mr. Severin a karját nyújtotta, hogy lekísérje. – De az a helyzet, hogy ha bármire szüksége van, bármilyen szívességre, szolgáltatásra, legyen az nagy vagy kicsi, én vagyok az, akiért küldenie kell. Semmi kérdés, semmi kötelezettség. Ezt ne feledje!

Cassandra tétovázott, mielőtt elfogadta a férfi felkínált karját.

– Nem fogom elfelejteni – mondta, majd zavartan megkérdezte. – De miért tenne ilyen ígéretet?

– Sohasem fordult elő önnel, hogy azonnal megkedvelt valakit vagy valamit anélkül, hogy tudta volna, miért, de biztosan érezte, hogy később majd rájön az okára?

Cassandrának erre mosolyognia kellett, miközben arra gondolt, dehogyisnem, ami azt illeti, éppen most történt meg. De ez túl szókimondó lenne, és különben sem lenne helyes bátorítani a férfit.

– Örülnék, ha a barátomnak nevezhetném, Mr. Severin. De attól tartok, a házasság köztünk sohasem lesz lehetséges. Nem illünk össze. Csak a legfelületesebb módon tudnék a kedvében járni.

– Boldogan elfogadnám. A felületes kapcsolat a kedvenc fajtám.

Cassandra szomorúan mosolygott.

– Mr. Severin, nem tudná nekem azt az életet megadni, amelyről mindig álmodtam.

– Remélem, valóra válnak az álmai, kisasszony. De ha mégsem, felajánlhatok némi nagyon is kielégítő pótlékot.

– Nem, ha a szíve megfagyott.

Mr. Severin erre csak mosolygott, és nem válaszolt. De miközben az utolsó lépcsőfokhoz értek, Cassandra hallotta a férfi töprengő, szinte zavart mormolását.

– Valójában… épp most engedett fel kissé.

3. fejezet

Bár Cassandra körültekintően távolságot tartott Mr. Severintől a kötetlen svédasztalos reggeli alatt, de nem tudta megállni, hogy lopott pillantásokat ne vessen rá, miközben elvegyült a vendégek közt. A férfi modora nyugodt és csendes volt, nem törekedett arra, hogy felhívja magára a figyelmet. De még ha Cassandra nem is tudta volna, ki ő, akkor is úgy vélte volna, hogy van benne valami különleges. Ravasz magabiztosság, egy ragadozó ébersége sugárzott róla. Egy befolyásos férfi külseje, gondolta Cassandra, miközben a Mr. Winterborne-nal beszélgető férfit nézte, akiben szintén megvolt ez a vonás. Nagyon különböztek a társadalmi osztálytól, amelyben a lány az ősi hagyományok és illemkódexek alapján nevelkedett születésétől fogva.

Severin és Winterborne nem születtek nemesnek, de saját erőből vagyont teremtettek maguknak. Sajnos semmi sem volt annyira gúny és nemtetszés tárgya a felsőbb osztályok körében, mint a merész haszonszerzésre való törekvés. Egy férfinak diszkréten kellett vagyont szerezni, úgy téve, mintha közvetett módon jutott volna hozzá.

Cassandra nem először kívánta, hogy bárcsak ne nézné oly rossz szemmel a rangon aluli házasságokat az előkelő társaság. Az első londoni szezonja idején majdnem mindegyik partiképes, osztályabeli úriemberrel megismerkedett, s miután kivette közülük a megrögzött agglegényeket, valamint azokat, akik túl öregek vagy betegek voltak a házasságra, alig két tucat úr maradt, akiket érdemes volt figyelemre méltatni. A szezon végére öt házassági ajánlatot kapott, de egyiket sem fogadta el, megdöbbentve ezzel a gardedámját, Lady Berwicket, aki figyelmeztette, hogy úgy végezheti, mint a nővére, Helen.

– Bárkihez feleségül mehetett volna – zsémbelt Lady Berwick –, de még a szezon kezdete előtt elpazarolta az összes lehetőségét azzal, hogy hozzáment egy walesi szatócs fiához.

Ami kicsit igazságtalan volt, mert Mr. Winterborne csodálatos ember volt, aki testestől-lelkestől szerette Helent. Történetesen hihetetlenül gazdag is volt, miután apja szatócsboltját a világ legnagyobb áruházává fejlesztette. Lady Berwicknek azonban igaza volt a társadalom reakciójával kapcsolatban. Winterborne-ékat sohasem fogják teljesen befogadni a legmagasabb körökbe. Szerencsére Helen olyan sugárzóan boldog volt, hogy nem törődött vele.

Nem bánnám a rangon aluli házasságot, ha szerelmes volnék, gondolta Cassandra. Egyáltalán nem. De sajnos úgy tűnt, az igaz szerelem sohasem olyasvalakit talál meg, aki keresi. A szerelem nagy tréfacsináló volt, és olyanokat lepett meg, akik egészen mással voltak elfoglalva.

Ezen merengett, és hirtelen Lady Berwick jelent meg mellette.

– Cassandra! – Az idős nő magas és fenséges volt, mint egy négyárbócos vitorlás hajó. Nem az a nő volt, akit bárki vidámnak jellemzett volna. Általában olyan arcot vágott, mint aki épp az imént talált morzsát a lekvárban. Mégis sok csodálni való tulajdonsága akadt. Gyakorlatias volt, sohasem küzdött reménytelen dolgokért, hanem puszta akarattal és kitartással érte el a céljait. – Miért nem az egyik asztalnál ülsz a vendégekkel? – akarta tudni.

Cassandra vállat vont.

– Pandora távozása után kicsit elfogott a mélabú – ismerte be félénken.

Az idős nő tekintete megenyhült.

– Most te következel, kedvesem, és feltett szándékom, hogy még ragyogóbb partit csinálj, mint a testvéred. – Sokatmondó pillantást vetett a távoli asztal felé, ahol Lord Foxhall ült a társaival. – Lord Westcliff örököseként Foxhallé lesz az arisztokrácia legrégibb és legtekintélyesebb címe. Mindenkinél, még St. Vincentnél is magasabb rangú lesz. Menj hozzá feleségül, és egy nap elsőbbséget élvezel majd a nővéreddel szemben, és előtte vonulhatsz a vacsoraasztalhoz.

– Az tetszene Pandorának – mondta Cassandra, és huncut ikertestvérére gondolva elmosolyodott. – Ez lehetőséget adna neki arra, hogy sértéseket suttogjon mögöttem, miközben én nem fordulhatnék hátra, hogy válaszoljak.

Úgy tűnt, Lady Berwick nem osztozik a jókedvében.

– Pandora mindig is ellenállt az útmutatásomnak – jegyezte meg csípősen. – Ennek ellenére valahogy sikerült jó partit csinálnia, ahogy neked is sikerülni fog. Gyere, társalogjunk Lord Foxhall-lal és a fivérével, Mr. Marsdennel, aki szintén remek parti.

Cassandra magában összerezzent a gondolatra, hogy Lady Berwick figyelő tekintete előtt bájcsevegjen a két fivérrel.

– Asszonyom – kezdte vonakodva –, már találkoztam mindkét úriemberrel, és meglehetősen udvariasnak találtam őket. De nem hiszem, hogy bármelyikük is megfelelne nekem, vagy én megfelelnék nekik.

– Miért nem?

– Ó… mindketten olyan… sportosak. Szeretik a vadászatot, a lovaglást, a horgászatot, a kinti játékokat és a férfias versenyeket…

Cassandra hangja lassan elhalt, miközben komikus kis fintort vágott.

– Tény, hogy van valami vadság a Marsden-ivadékokban – ismerte el Lady Berwick némi rosszallással a hangjában. – Kétségtelenül az anyjuktól örökölték. Amerikai, mint tudod. Mindazonáltal valamennyien jól neveltek és műveltek, s Westcliff vagyona felbecsülhetetlen.

Cassandra úgy döntött, nyersen őszinte lesz.

– Biztos vagyok benne, hogy sohasem tudnék beleszeretni Lord Foxhallba vagy a fivérébe.

– Ahogy már mondtam, ez lényegtelen.

– Nekem nem.

– A szerelmi házasságoknak nincs több értelme, mint annak a desszertnek, a madártejnek, amelyet annyira kedvelsz… egy kis cukorhab, amit addig kergetsz a kanaladdal a tányérban, míg össze nem omlik.

– De asszonyom, biztosan nem ellenzi a szerelmi házasságot, ha az úriember minden más szempontból megfelelő?

– De igen, ellenzem. Amikor a házasság szerelemmel kezdődik, elkerülhetetlenül csalódásba torkollik. De az érdekek egyesülése, amelyet a szeretet segít, stabil és produktív házasságot eredményez.

– Ez nem valami romantikus – vélte Cassandra.

– Túl sok fiatal lány romantikus manapság, és annál rosszabb nekik. A romantika elhomályosítja az ítélőképességet, és meglazítja a fűzők kötőjét.

– Bárcsak én is meglazíthatnám az enyémet! – sóhajtott fel bánatosan Cassandra. Alig várta, hogy a véget nem érőnek tűnő büféreggeli után felsiessen a szobájába, és átöltözzön rendes fűzőbe és kényelmes nappali viseletbe.

Lady Berwick kedves, de szemrehányó pillantást vetett rá.

– Nem kell annyi süteményt enni a teához, Cassandra. Jó lenne, ha a szezon kezdete előtt kicsit fogynál.

Cassandra bólintott, és szégyenkezve elpirult.

– Ez veszélyes időszak a számodra, kedvesem – folytatta Lady Berwick csendesen. – Az első szezonod fényes diadal volt. Igazi szépségnek kiáltottak ki, ami sok csodálatot és féltékenységet keltett másokban. De azzal, hogy az összes kérődnek kosarat adtál, a büszkeség és a hiúság vádját vonhatod a fejedre, és olyan benyomást kelthetsz, hogy szeretsz a férfiszívekkel játszani. Nyilvánvaló, hogy mi sem állhat távolabb az igazságtól… de az igazság alig számít valamit a londoni társaságban. A pletyka hazugságokból táplálkozik. Jól tennéd, ha elfogadnád valamelyik megfelelő úriember ajánlatát a következő szezonban… minél előbb, annál jobb.

4. fejezet

– Attól tartok, a válasz nem – mondta Devon, Lord Trenear mogorván, mert nem tetszett neki, hogy a dolgozószobájában brandyt iszik Severinnel ahelyett, hogy a feleségével heverészne az ágyban.

– De Helent odaadta Winterborne-nak – háborgott Severin. – Nem lehetek rosszabb parti, mint ő volt.

Most, hogy az esküvői fogadásnak vége volt, a légkör enyhült, a nap laza és formátlan lett, mint egy kioldott cipő. A vendégek csoportokra oszlottak, néhányan sétálni vagy kocsikázni indultak, mások teniszeztek vagy tekéztek, míg voltak, akik inkább lepihentek a szobájukban. Kathleen, Devon apró termetű, vörös hajú felesége kihívón súgta férje fülébe, hogy csatlakoznia kellene hozzá egy kis szunyókálásra az emeleten, az ötletet a férfi lelkesen fogadta.

Az emeletre menet azonban Tom Severin sarokba szorította azt kérve, hogy négyszemközt beszélhessen vele. Devont egyáltalán nem lepte meg, amikor megtudta, mit akar tőle a barátja. Mindig is gyanította, hogy ez be fog következni, mihelyt Severin, a gyönyörű dolgok lelkes gyűjtője találkozik Cassandrával.

– Helent nem odaadtam Winterborne-nak – közölte barátjával. – Mindketten akarták ezt a házasságot, és… – Elharapta a szót, és kurtán felsóhajtott. – Nem, ez nem teljesen igaz – mondta, és a homlokát ráncolva a csillogó, osztott üveges, fakeretes ablakhoz sétált.

Két évvel azelőtt, amikor Devon váratlanul megörökölte a grófságot, a három Ravenel lány gyámja is lett. Első gondolata az volt, hogy a nővéreket a lehető leggyorsabban férjhez adja, ideális esetben gazdag uraknak, akik nagylelkűen fizetnek a kiváltságért. De ahogy Devon jobban megismerte Helent, Pandorát és Cassandrát, lassan tudatosult benne, hogy a lányok tőle függnek, s neki kötelessége az érdekeiket képviselni.

– Severin – kezdte óvatosan –, két évvel ezelőtt hihetetlen arrogancia volt tőlem, hogy Helen kezét felkínáltam Rhys Winterborne-nak, mintha valami finom falat lenne egy tálcán.

– Igen, tudom. Én is kaphatok egyet?

Devon meg sem hallotta a kérdést.

– A lényeg az, hogy nem kellett volna így tennem. – A férfi szája némi öngúnnyal megrándult. – Azóta rá kellett jönnöm, hogy a nők valójában gondolkodó, érző lények, akiknek vannak vágyaik és álmaik.

– Megengedhetem magamnak Cassandra vágyait és álmait – vágta rá Severin. – Valamennyit. Még azokat a vágyakat és álmokat is, amelyekre eddig nem is gondolt.

Devon a fejét rázta.

– Túl sok dolog van, amit nem ért Cassandrával és a nővéreivel kapcsolatban. A neveltetésük… szokatlan volt.

Severin éberen nézett rá.

– Úgy hallottam, védett életet éltek vidéken.

– Mondhatjuk úgy is, hogy védett. De pontosabb megfogalmazás az, hogy elhanyagolták őket. Elzárták őket egy vidéki birtokon, aztán gyakorlatilag megfeledkeztek róluk. A saját, önző élvezeteik hajszolásán túl a szülők minden maradék figyelmüket egyetlen fiuknak, Theónak szentelték. S miután Theo megörökölte a címet, ő sem vette a fáradságot, hogy lányoknak legalább egy szezont biztosítson.

Devon ellökte magát az íróasztaltól, és a dolgozószoba túloldalán lévő fülkébe épített nyitott szekrényhez ment. A polcokon néhány dísztárgy volt: egy antik, drágakövekkel kirakott burnótos szelence, bekeretezett miniatűr portrék gyűjteménye, egy intarziás szivardoboz… és egy levegőtlen üvegbúra alá zárva három apró, sárgafejű királyka ült egy ágon.

– Nincs olyan tárgy a házban, amelyet ennél jobban gyűlölnék – jelentette ki Devon az üvegbúrával kapcsolatban. – A házvezetőnő szerint a gróf ezt mindig a dolgozószobájában tartotta. Vagy szórakoztatta a szimbolizmusa, vagy fel sem ismerte. Nem tudom eldönteni, melyik a rosszabb.

Severin metsző tekintete a dísztárgyról Devon arcára vándorolt.

– Nem mindenki olyan szentimentális, mint ön, Trenear – jegyezte meg szárazon.

– Megígértem magamnak, hogy amikor boldog asszony lesz, összetöröm ezt a búrát.

– Ez a kívánsága hamarosan valóra válik.

– Azt mondtam, boldog asszony. – Devon megfordult, hogy a vállával a szekrénynek támaszkodjon, a karját összefonta maga előtt. – Miután azok, akiknek szeretniük kellett volna, elutasították, Cassandrának meghittségre és figyelemre van szüksége. Szeretet kell neki, Tom.

– Tudok szeretetet tettetni – erősködött Severin.

Devon bosszúsan csóválta a fejét.

– Végül fojtogatónak… kényelmetlennek találná a társaságát, és elhidegülne tőle, és akkor meg kellene ölnöm. Utána kénytelen lennék újraéleszteni, hogy Westnek is meglegyen az elégtétele, hogy végezhet önnel. – Devon elhallgatott, mert nem tudta, hogyan mutasson rá, mennyire rossz párosítás lenne kettejük frigye. – Számos gyönyörű nőt ismer, aki hajlandó lenne nyomban igent mondani, amint megkéri a kezét. Bármelyikük megfelelne a céljainak. Felejtse el ezt az egyet. Cassandra szerelemből akar férjhez menni.

– Ugyan mit garantál a szerelem? – horkant fel gúnyosan Severin. – Mennyi kegyetlenséget követtek már el a szerelem nevében. A nőket évszázadok óta bántalmazzák és elárulják azok a férfiak, akik azt állítják, hogy szeretik őket. Ha engem kérdez, egy nő sokkal több hasznot húzna egy összetett befektetési csomagból, mint a szerelemből.

Devon szeme résnyire szűkült.

– Figyelmeztetem, ha elkezd itt most mellébeszélni, egy kemény jobbegyenes lesz a jutalma. A feleségem odafent vár egy kis szunyókálásra.

– Hogyan képes egy felnőtt férfi a nap közepén szunyókálni? Egyáltalán miért akarna?

– Nem terveztem, hogy alszom – mondta Devon kurtán.

– Ó! Nos, én is szeretnék magamnak feleséget, akivel szunyókálhatok. Ami azt illeti, rendszeres és alapos szundikálásra vágyom.

– Miért nem vesz maga mellé egy szeretőt?

– Egy szerető ideiglenes megoldás egy hosszú távú problémára. Egy feleség gazdaságosabb és kényelmesebb, törvényes gyermekeket szül, nem fattyakat. Ráadásul Cassandra lenne az a feleség, akivel szívesen hálnék. Csak lehetőséget kérek arra, hogy jobban megismerjük egymást – folytatta Severin gyorsan, Devon elutasító arcát látva. – Ha Cassandra hajlandó rá. Hadd látogassam meg a családot egyszer vagy kétszer, miután visszatértünk Londonba. Ha kiderül, hogy Cassandra nem szívesen lát, távol tartom magam tőle.

– Cassandra szabadon alkothat véleményt. De a legjobb tudásom szerint támogatni fogom a tanácsaimmal… és a véleményem nem változik. Ez a házasság hiba lenne mindkét részről.

Severin némi aggodalommal fürkészte.

– Van ennek valami köze a bérleti szerződéshez? Bocsánatot kellene kérnem érte?

Devon nem tudta eldönteni, hogy nevessen, vagy mégis behúzzon egyet a barátjának.

– Ön az egyetlen, akinek ezt még kérdeznie kell.

Sohasem felejti el azt a pokoli tárgyalást, amelyet két évvel azelőtt Severinnel folytatott egy bérleti szerződésről, amely lehetővé tette Severinnek, hogy vasúti síneket fektessen le a birtok keleti határán. Severin tízszer gyorsabban tudott gondolkodni, mint a legtöbb ember, és mindenre emlékezett. Szeretett fecsegni, kertelni és ravaszkodni, mindezt azért, hogy az ellenfelét bizonytalanságban tartsa. A szellemi erőfeszítés mindenkit kimerített, beleértve az ügyvédeket is, és a legdühítőbb rész az volt, amikor Devon rájött, hogy Severin mérhetetlenül élvezi az egészet.

Puszta makacsságának köszönhetően Devonnak sikerült megőriznie a pozícióját, és végül kielégítő üzletet kötnie. Csak később tudta meg, milyen veszedelmesen közel járt ahhoz, hogy egy vagyont veszítsen a birtokán lévő ásványi anyagok kitermelési joga miatt.

Devon nem először tűnődött el azon, hogyan lehetséges, hogy Severin oly éles szemmel nézi az embereket, mégis átkozottul keveset tud róluk.

– Nem az volt a legjobb pillanata – jegyezte meg gúnyosan.

Severin zavartnak tűnt, felállt és járkálni kezdett.

– Nem mindig úgy gondolkodom, mint mások – mormolta. – A tárgyalás játék nekem.

– Tudom – mondta Devon. – A tárgyalások során valószínűleg éppúgy nem fedte fel a lapjait, ahogy egy pókerparti során sem tette volna. Mindig győzelemre játszik… ezért olyan jó abban, amit csinál. De számomra ez messze nem volt játék. Kétszáz család él ezen a birtokon bérlőként. Szükségünk volt a bányából származó jövedelemre, hogy biztosítsuk a túlélésüket. Anélkül csődbe mehettünk volna.

Severin megállt a kandallópárkánynál, és a tarkóját masszírozta.

– Számításba kellett volna vennem, hogy a szerződés önnek talán mást jelent, mint nekem.

Devon vállat vont.

– Nem az ön tiszte, hogy a bérlőim miatt aggódjon. Ők az én felelősségem.

– Az sem a tisztem, hogy megsértsem egy jó barát érdekeit. – Severin egyenesen Devon szemébe nézett. – Bocsánatot kérek azért, ahogy aznap viselkedtem.

Devon az ilyen pillanatokban jött rá, hogy Severin milyen ritkán néz a szemébe, vagy bárki máséba, egy másodpercnél tovább. Úgy tűnt, úgy adagolja az ilyen pillanatokat, mintha azok veszélyesek lennének rá.

– Már megbocsátottam – mondta egyszerűen Devon.

De Severin elszántan folytatta.

– Visszaadtam volna a bányászati jogokat önnek, amint rájövök, hogy veszélybe került miattuk a birtoka. Nem azért mondom ezt, mert érdeklődöm Cassandra iránt. Komolyan gondolom.

Ismeretségük tíz esztendeje alatt Severin legfeljebb, ha féltucatszor kért bocsánatot. Ahogy a vagyona és a hatalma növekedett, úgy csökkent a megalázkodásra való hajlandósága.

Devon arra az éjszakára gondolt, amikor egy kétes hírű londoni kocsmában megismerkedtek. Előző nap West jelent meg Devon lakásának küszöbén azzal a hírrel, hogy kicsapták Oxfordból, mert felgyújtotta a szobáját. Az egyszerre dühös és aggódó Devon a kocsma legsötétebb sarkába hurcolta öccsét, ahol a söreik fölött beszélgettek és vitatkoztak.

Váratlanul idegen hang szólt bele a magánbeszélgetésükbe.

– Inkább gratulálnia illene – hallatszott egy hűvös, magabiztos hang a szomszéd asztaltól –, nem szidnia.

Devon a sötét hajú fickóra nézett, aki egy népszerű bordalt danolászó részeg pojácák társaságában ült. A fiatalember magas és sovány, mint a piszkafa, az arccsontja magas, a tekintete szúrós.

– Mihez gratuláljak? – csattant fel Devon. – Hogy kárba veszett kétévi tandíj?

– Jobb, mintha négyévi veszett volna kárba. – A fiatalember úgy döntött, otthagyja cimboráit, és székét Ravenelék asztalához húzta anélkül, hogy hívták volna. – Elárulok egy igazságot, amelyet senki sem akar beismerni: annak, amit az egyetemen tanítanak, legalább a nyolcvan százaléka teljesen haszontalan. A fennmaradó húsz százalék akkor hasznos, ha egy adott tudományos vagy technikai szakterületet tanulmányoz. Mivel azonban az öccséből sohasem lesz orvos vagy matematikus, épp most takarított meg magának rengeteg időt és pénzt.

West nagyokat pislogva bámult rá.

– Vagy két különböző színű szeme van – jegyezte meg –, vagy részegebb vagyok, mint gondoltam.

– Ó, részeg, mint a csap – biztosította a fiatalember kedvesen. – De igen, különböző színű a szemem. Heterokrómiám van.

– Fertőző? – kérdezte West.

Az idegen elvigyorodott.

– Nem, tizenkét éves koromban szemen ütöttek, attól van.

A férfi természetesen Tom Severin volt, aki önként otthagyta a Cambridge-i Egyetemet megvetésből, mert olyan kurzusokat kellett felvennie, amelyeket lényegtelennek tartott. Csak olyan dolgokat akart tanulni, amelyek segítik a pénzszerzésben. Senki sem kételkedett abban, Tom maga a legkevésbé, hogy egy nap rendkívül sikeres üzletember válik belőle.

Hogy emberként sikeres-e, olyan kérdés volt, amely még eldöntésre várt.

Severin ma valahogy más, gondolta Devon. Úgy fest, mint aki idegen helyen rekedt… térkép nélkül.

– Hogy van, Tom? – kérdezte némi aggodalommal. – Miért van itt valójában?

Severin szokásos válasza valami nyegle és mulatságos dolog lett volna.

– Nem tudom – mondta helyette.

– Gond van valamelyik vállalkozásával?

– Nem, dehogy – legyintett Severin türelmetlenül. – Mind rendben van.

– Akkor talán az egészségével?

– Nem. Csak az utóbbi időben… Mintha olyasmire vágynék, amim nincs. De fogalmam sincs, mi lehet az. Ráadásul lehetetlen is, hiszen mindenem megvan.

Devon visszafojtott egy fanyar mosolyt. A társalgás mindig gyötrelmessé vált, valahányszor Severin, aki általában elhatárolódott az érzelmektől, megpróbálta azonosítani valamelyiket.

– Gondolja, hogy talán a magány lehet? – javasolta segítőkészen.

– Nem, nem arról van szó. – Severin töprengőnek tűnt. – Minek nevezi azt, amikor minden unalmas és értelmetlen, és még azok is, akiket jól ismer, olyanok, mint az idegenek?

– Magány – mondta Devon szárazon.

– A fenébe! Az már hat.

– Hat mi? – kérdezte Devon zavartan.

– Érzelem. Sohasem volt ötnél több érzelmem, és még azokat is nehéz kezelni. Átkozott legyek, ha hozzáadok még egyet.

Devon a fejét csóválva a brandyjéért indult.

– Nem akarom tudni, melyik az az öt érzelem – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy a válasz csak aggasztana.

A beszélgetést diszkrét kopogás szakította félbe a félig nyitott ajtónál.

– Mi az? – kérdezte Devon.

Sims, a birtok idős komornyikja megállt a küszöb belső oldalán. Arca ugyanolyan higgadt volt, mint máskor, de a szokásosnál sűrűbben pislogott, és a könyökét is erősen az oldalához szorította. Mivel Simsnek akkor sem rebbenne szeme sem, ha egy viking horda betörne a bejárati ajtón, ezek az apró jelek legalábbis katasztrófára utaltak.

– A bocsánatáért esedezem, uram, de szükségesnek tartom megkérdezni, tud-e valamit Mr. Ravenel hollétéről.

– Mondott valamit a tarlórépaföldek szántásáról, de nem tudom, hogy a gazdaságra vagy a bérlők földjeire gondolt-e.

– Az engedélyével, uram, kiküldök egy inast, hogy megkeresse. Szükségünk van a tanácsára a konyhában felmerült kellemetlenséggel kapcsolatban.

– Miféle kellemetlenségről van szó?

– A szakácsnő szerint körülbelül egy órával ezelőtt a konyhai vízmelegítő ijesztő, csörömpölő és kopogó hangokat kezdett kiadni. Egy fém alkatrész süvített át a levegőn, mintha ágyúból lőtték volna ki.

Devon szeme tágra nyílt, és csúnya szitok hagyta el a száját.

– Pontosan, uram – helyeselt Sims.

A konyhai vízmelegítő problémáit nem volt szabad könnyen venni. Az újságok rendszeresen beszámoltak a hibás telepítésből vagy helytelen kezelésből eredő végzetes robbanásokról.

– Megsérült valaki? – kérdezte Devon.

– Szerencsére nem, uram. A lángokat eloltották, a csőszelepet lezárták. Sajnálatos módon a vízvezeték-szerelő mester szabadságon van, a legközelebbi pedig Altonban lakik. Küldjek egy inast, hogy…