Christopher Moore: Anima Rising

Copyright © 2025 by Christopher Moore

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: Anima Rising

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2025

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 450 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Coverist Studio, Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: humor

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE
ÉS FIGYELMEZTETÉSE

Ez a regény a képzelet műve. Noha néhány szereplő karaktere történelmi személyen alapul, az események és a párbeszédek teljes mértékben kitaláltak.

Ez egy horrortörténet. Szerepel benne részletesen leírt nemi erőszak, trágárság, szexre és szexmunkára történő utalás. Az ilyen elemekre érzékeny olvasónak érdemes elkerülni ezt a szöveget.

Végül, és ezt nem tudom eléggé hangsúlyozni, ha ezt a könyvet netán hangoskönyvként kezdte el hallgatni az autóban, egy gyerek vagy a nagymamája társaságában, tegyen be valami mást. Most rögtön.

1
OPHELIA FELBUKKAN

Elektromos tűz révén született jégbe és gyötrelembe, soha nem volt hozzá hasonló. Egy évszázaddal később egy hajnalon Bécsben a híres festő, Gustav Klimt éppen hazafelé tartott az Operából egy gazdag özveggyel töltött élvezetes este után, és holtan találta a Duna-csatornában.

A cilinderes-frakkos Klimt megtorpant a Rossauer hídon a rakpart betonlépcsőjén heverő halvány levendulaszínű alak láttán. A nő a hátán feküdt, meztelen felsőteste a lépcsőkön, karja széttárva, csípője és lába csupán illékony-fehérnek tűnt a sáros víz felszíne alatt. Sárga haja tincsekben kígyózott le a lépcső szélén, lebegtette a lassú áramlat.

Klimt körülnézett, hátha talál valakit, akinek szólhatna, de ebben az órában senkit sem látott, pedig a távolból hallotta lovak patáinak kopogását és a Ringstrassén közlekedő villamosok elektromos zúgását. Lekapta a fejéről és a hóna alá vágta a cilinderét, majd lesietett a hídról a csatornaparti lépcsőhöz.

Negyvennyolc éves volt, eleve robusztus testalkatát még jobban megerősítette a vívás és a festőállvány előtti ácsorgás. De nem leplezhette középtáji domborulatát, amelyet a Café Tivoliban reggelire nagy adagban fogyasztott, jó sok kuglófnak meg tejszínhabnak köszönhetett. Kopaszodó üstökén szőke hajszálak elszánt szigete árválkodott, rövid, hegyes szakálla pedig illett a huncut mosolyhoz, mely oly gyakran húzta ráncba szeme sarkát.

Szaporán lépkedett lefelé a lépcsőn, bár a legcsekélyebb sejtelme sem volt, mihez kezd majd, amikor odaér. A nő mintha az ő valamelyik festményéből csusszant volna ki: a Vízikígyókból vagy az Aranyhalakból, azokból a fantáziamotívumokból, amelyekben sápadt, hajlékony nők siklanak közömbösen a vágy medencéiben. Azokból a festményekből, amelyeket több ezer vázlatrajz és fiatal modellekkel a műteremben eltöltött több száz óra eredményezett, mégis csak ebben a pillanatban, a holttest fölött állva ötlött fel benne, hogy akárcsak ez a szegény, vízbe fúlt lány, a festményeken szereplő egyik nő sincs tudatában az ő jelenlétének.

A nő mintha az ő valamelyik festményéből csusszant volna ki: a Vízikígyókból vagy az Aranyhalakból, azokból a fantáziamotívumokból, amelyekben sápadt, hajlékony nők siklanak közömbösen a vágy medencéiben.

Tudta, hogy rendőrt kellene hívnia, vagy még inkább orvost, de csak állt és bámulta a nőt. Bőrének levendulaszín foltjain hajszálnál is finomabb fehér vonalak rajzolódtak ki, mintha egy művész gondosan felskiccelte volna az alakját, végtagjainak körvonalait, majd kiradírozta volna. Vagy inkább akvarellel pingálta volna viaszos papírra. Különös volt. Ugyanakkor lenyűgöző. Az életben nem lehetne látni a vonalakat, futott át a fején, mert a lány az életben sosem lenne ilyen színű. Ezzel a gondolattal előhúzott a kabátja belső zsebéből egy bőrkötésű jegyzetfüzetet, és egy ceruzacsonkkal nekilátott felvázolni a lány alakját. Lerajzolta a füzetbe, és egyúttal megőrzi az emlékezetében, így talán képes lesz felidézni és reprodukálni a színeket is.

– Hé! – hallatszott egy hang fentről. – Meghalt?

Klimt hökkenten nézett fel, és egy tízévesforma, rikkancssapkás kisfiút látott, aki a rakpart falán áthajolva bámult lefelé. A festő gyorsan rácsukta a ceruzára a noteszt, azt pedig bedugta a kabátja alá, mintha bizonyítékot rejtene el.

– Meg – mondta, és képzeletének éteri tündérországából belezuhant a helyzet rideg valóságába. – Azt hiszem.

– Maga ölte meg? – kérdezte a fiú.

– Nem, most találtam meg. Azt hiszem, belefulladt a csatornába.

– Le akarta rajzolni?

– Igen. Művész vagyok. – El akarta mondani a fiúnak, hogy számára az a természetes reakció a dolgokra, hogy lerajzolja.

– Azért rajzolta le, mert látni a cickóját?

Klimt nyelvén már ott volt, hogy ő Gustav Klimt, a kurva életbe, a bécsi szecesszió mozgalmának alapítója és vezéralakja, a leghíresebb festő az egész Osztrák–Magyar Monarchiában, a bécsi előkelő közönség kedvence, akinek Európa minden jelentős múzeuma udvarol, hogy kiállíthassa a képeit, és akkor rajzol cickót, amikor csak kedve szottyan. De aztán észbe kapott, hogy rangján aluli lenne a pedigréjét taglalni egy maszatos utcagyereknek, pláne, ahogy cilinderrel a fején a rakparton egy hullát rajzol. Úgyhogy kihúzta a noteszét a kabátja alól, megnézte, a vázlat mennyire adja vissza a halott lány alakját, aztán lapozott egyet, és alázatosan nekilátott rajzolni az üres oldalra.

– Nem, de még sosem láttam ilyen színű bőrt – motyogta.

– Én sem – értett egyet a fiú. – Akarja, hogy rendőrt hívjak?

Klimt érezte, hogy pánik tör fel a mellkasában. Nem! Még nem fejezte be.

A halott lány felköhögött. A fiú felsikoltott, és hátraugrott a rakpart széléről. Klimt is tett egy lépést hátra. A megfulladt lány vizet öklendezett fel, aztán levegő után kezdett kapkodni, majd anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, vagy amúgy megmozdult volna, azt mondta:

– No. – Angolul beszélt, de az alapvető kifejezéseket mindenki tudta az összes nagy nyelven: „igen”, „nem”, tízig számolni, és persze: „Hol van a kibaszott könyvtár?” Még a fiú is tudta, mit jelent a „no”.

– Akkor most hívjak rendőrt? – kérdezte.

– Ne – mondta Klimt. – Gyere, segíts kihúzni a vízből. Légy szíves.

Azzal megfogta a lány mindkét karját, majd amilyen finoman csak tudta, megpróbálta feljebb húzni a betonra. A fiú lecsámpázott a lépcsőn, de aztán megállt Klimt mögött. Nem tudta, mit csináljon.

Klimt újra lefektette a lányt, félretűrte a haját az arcából, majd levette a cilinderét, és a fiú kezébe nyomta.

– Fogd.

– Akarja, hogy orvost hívjak?

– No – mondta a lány egy pillanatra feleszmélve, ám aztán újra elernyedt, mintha kiszállt volna belőle az élet.

– Ezek szerint ne – mondta Klimt. Lerázta a válláról a felöltőjét, és leterítette a nedves kövezetre. Aztán óvatosan áthúzta a lányt a finom sötét anyagra – először a vállát, majd egyenként a lábát –, és szorosan beletekerte. A keskeny lépcsőn egyensúlyozva leguggolt, átnyalábolta a testet, és felemelte.

– Van egy kordém – ajánlotta a fiú.

Klimtnek sejtelme sem volt, mit fog csinálni a lánnyal azon túl, hogy felviszi innen. Követte a fiút fel a lépcsőn, oldalvást lépkedve, nehogy beleverje a lány fejét vagy lábfejét a csatorna falába. Az utcára felérve meglátta a fiú kordéját, amelyen magas halomban álltak a hírlapok. Amikor Klimt meg az öccse, Ernst még szegény külvárosi fiúk voltak, ugyanilyen kordén vitték ki az újságkötegeket újságosbódéknak, kávéházaknak és rikkancsoknak az utcán, csakhogy nekik volt egy csapott hátú lovuk, ami a kordét húzta. Ennek a fiúnak még egy gebéje sem volt.

Klimt az újsághalomra fektette a lányt, majd megint betakarta a kabátjába. Végül, miután meggyőződött róla, hogy a lány még mindig lélegzik, a szőrmegallérral eltakarta az arcát. Akkor hátralépett, lehajolt, és a kezével a combján megtámaszkodva kifújta magát.

A fiú az orra alá dugta a cilinderét:

– Akkor a kórházba?

Klimt felöltője alól tompa „no!” szűrődött ki.

– Ezek szerint nem – fújtatott Klimt. De akkor hová vigyék? Együtt lakott az anyjával és a legkisebb húgával, haza tehát nem vihette, még akkor sem, ha csupán néhány sarokra lakott. Jó reggelt, anyám. Hoztam egy meztelen, vízbe fúlt lányt, velünk reggelizik. Inkább nem. A műterme viszont gyalog olyan félórányira volt, egy kis házban a Josefstädter Strassén.

– Elvihetjük a műtermembe – mondta a fiúnak. – Josefstädter Strasse 2.

– Az messze van – ellenkezett a fiú. – Le kell szállítanom az újságokat.

– Megfizetem az idődet.

– Mennyi?

– Ötven fillér – ajánlotta Klimt, mert úgy gondolta, hogy a fiú körülbelül ennyit kaphat egy nap.

– Két korona – vágta rá a fiú.

– Egy korona – alkudozott Klimt, és azon tűnődött, vajon a szegény lány nem leheli-e ki a lelkét az újságok tetején, amíg ő ezzel a gyerekkel egyezkedik.

– Egy korona, és a rajz, amit csinált – kontrázott a fiú.

Klimt férfihangokat hallott a közelből, és amikor felnézett, két hegyes sisakos, kardos rendőrt pillantott meg a Rossauer hídon.

– Rendben. Egy korona és a rajz – ment bele.

– És segít húzni a kordét.

– Miért nincs lovad?

– Volt egy szamaram, de kimúlt.

– Rendben – mondta Klimt.

– Rendben – mondta a fiú.

A festő kikapta a cilinderét a fiú kezéből, felemelte a kordé egyik rúdját, és várta, hogy a fiú megfogja a másikat. A jármű nyikorogva-csúszkálva indult meg a téglákon.

Miután legyalogoltak egy sarkot, a fiú megkérdezte:

– Maga szerint hogyan került a csatornába?

– Talán beleugrott – vélte Klimt. – Az ilyen fiatal nőkön gyakran úrrá lesz a kétségbeesés. Freud hisztériának nevezi.

– Beleugrott? Meztelenül?

– Akkor talán beleesett.

– Látta a véraláfutásokat a nyakán? – kérdezte a fiú.

– Hát persze – felelte Klimt. Nem látta. A lány alakjának vonalaira és bőrének színére koncentrált, véraláfutásokat még csak nem is látott.

– Kéznyomok – jelentette ki a fiú. – Azt hittem, maga gyilkolta meg.

– Én nem.

– Két koronáért elhiszem – ajánlotta a fiú.

Klimt műterme egy szerény, stukkódíszítésű házban kapott helyet a Rathausplatzcal szemben. Bécs pontosan a rengeteg ilyen fehér, neogótikus középülettől tűnik olyan városnak, mintha egy díszes esküvői torta tetejére tervezték volna.

Amikor megérkeztek a műteremhez, egy vörös hajú, szakadt piros kabátos bakfis ült egy kofferon a lépcsőn, és az ott élő számos macska egyikét simogatta.

Klimt leejtette a kordérudat, elővette a zsebórát a mellényzsebéből, és megnézte, mennyi az idő: fél hat.

– Te mit keresel itt, Wally? – kérdezte. A tizenhét éves Wally Neuzil hónapok óta modellkedett neki hébe-hóba. A filigrán, vörös hajú lánynak széles, kék szeme volt, a végtagjai azonban kicsit rövidebbek, mint amire Klimtnek az éppen aktuális képéhez szüksége lett volna, ezért néhány hete már nem hívta be a műterembe.

– Ebben a hónapban nincs meg a lakbérem – magyarázta Wally –, gondoltam, hogy dolgozok néhány pluszórát.

– Jó reggelt, Fräulein – köszönt buzgón a fiú.

– Jó reggelt – mondta neki Wally. Aztán Klimtre nézett: – Ez az egyik fia, mester?

– Nem, nem a fiam – felelte Klimt. Négy fia volt, legalábbis tudomása szerint, mindegyiket Gustavnak hívták, négy különböző anyától, akik valaha mind modellt álltak neki. A gyerekeinek és anyjuknak lakásokat tartott fenn Bécsben, abban a reményben, hogy jobb körülmények között nőnek fel, mint ez a szerencsétlen újságosfiú.

– Maximilian vagyok, röviden Max – mutatkozott be a fiú. – Örülök, hogy megismerhetem, Fräulein. – A fiú letette a kordérudat, levette a sapkáját, és a mellkasára szorítva meghajolt.

– Engem pedig Wallynak hívnak, fiatalúr, ami a Walburga rövidítése – kuncogott a lány a fiú szertartásos bemutatkozásán.

Klimt közbeszólt:

– Wally, kisegítelek a lakbérrel, de nem tudok fizetni azokért az órákért, amikor itt sem vagyok. – Reggel kilenc előtt senki sem jöhetett a műterembe, és utána is csak a mester meghívására. A megbeszélt kopogással.

– Hoztunk egy halott lányt – árulta el Max, és hátracsapta Klimt felöltőjének gallérját, ami alatt az eszméletlen lány feküdt.

Wally felszisszent, és felpattant a kofferról, hogy megvizsgálja a kocsin fekvő teremtést. Klimtre nézett:

– Miért hozott halott lányt? Mert neki nem kell fizetni?

– Nem – mondta a mester. – Megmentem. És egyébként sem halott.

Wally félresöpört egy hajtincset a megfulladt lány arcából.

– Nagyon csinos, de sápadt.

– A rakparton találtam.

– A cickóját rajzolta – tette hozzá Max.

– Talán hívnia kéne egy orvost, hogy segítsen megmenteni – vélte Wally.

– Az orvos el akarná vinni, és nekem még le kell rajzolnom.

– Akarja, hogy beállítsam olyan pózba, mintha éppen magához nyúlna?– ajánlotta Wally.

– Nem! – mondta Klimt. – Segítsetek bevinni a műterembe. A kulcs a kabátomban van. – Körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki sem figyeli őket. A következő műtermemnek lesz egy fallal körülvett kertje, zárható kapuval, döntötte el.

– Szereti lerajzolni, ahogy kényeztetjük magunkat – magyarázta Wally Maxnak. – Nekem profin megy az a póz.

– Szereti lerajzolni, ahogy kényeztetjük magunkat –
magyarázta Wally Maxnak.

– Az összes modelljét holtan szedi össze a vízparton? – kérdezte Max Wallyt. A vízbe fúlt lány lábát fogta meg, Klimt meg a vállánál fogva cipelte, így a súly nagy részét ő vitte. Wally lehúzta Klimt felöltőjét a kordéról, kivette a kabát zsebéből a kulcsokat, kinyitotta a kaput, és tartotta a kapu szárnyát, amíg becipelték a lányt.

A műterem hat szobából és egy előszobából állt. Az előszobából nyílt a szalon, amely egykor étkezőként funkcionált, jobbra pedig egy ünnepélyes nappali, amely most portréműteremként szolgált, és falain Klimt japán grafikákból álló gyűjteménye lógott. A nappali és a szalon is egy harmadik, nagy helyiségbe nyílt, amely a ház hosszában húzódott – Klimt ezt használta rajzműteremnek. A ház hátsó részében volt még egy konyha, két hálószoba, amelyek közül az egyik a kamra szerepét töltötte be, és egy fürdőszoba.

– A díványra fektetjük a szalonban – rendelkezett Klimt. – Wally, tudnál hozni lepedőket meg egy takarót a másik szobából?

Wally átsietett a szomszédos rajzműterembe, és elkezdte összeszedni a lepedőket a székekről és a különböző fadobogókról. Max segített a vízbe fúlt lányt a díványra fektetni a szalonban, de közben a nyakát tekergetve Wallyt figyelte. Zsenge tíz éve dacára viszonylag biztos volt benne, hogy szerelmes Wallyba, és a lehető leghamarabb feleségül veszi, és együtt esznek majd tortát a parkban, miközben nézik a hattyúkat, a hintókat és a kiöltözött embereket.

Wally visszatért a szalonba egy ölnyi ágyneművel, és úgy folytatta a monológját, mintha ki sem ment volna, és mintha Klimt nem is lenne a szobában:

– Néha szeret ő maga kényeztetni bennünket, de azt nem rajzolja le, mert szerintem nem tudná közben rendesen tartani a ceruzáját. Talán ezért van, hogy mindig négyen vagy öten vagyunk itt. Az ember lánya a nap végére véresre dörzsöli a nunáját, csak hogy ő le tudjon rajzolni. – Az ágyneműt rádobta a hanyatt fekvő, vízbe fúlt lányra. – Bár néha elég neki, ha csak fekszünk azokon a dobogókon. – Hüvelykujjával a szoba felé bökött, ahonnan az ágyneműt hozta. Max arra nézett, és bólintott. – Heverni könnyebb.

– Wally! – csattant fel Klimt. – Ő még gyerek!

– Nem fog megártani neki. Csak a munkámról beszélek. Jól vagy, ugye? – nézett a fiúra Wally. A fiú bólintott. – Látja? Jól van.

– Te mehetsz – mondta a festő a fiúnak. Kotorászott a zsebében, előhúzott két egykoronás érmét, és átnyújtotta a fiúnak.

A fiú gyorsan zsebre vágta pénzt, majd újra tartotta a markát:

– És a rajzot.

Klimt úgy tett, mintha ez kiment volna a fejéből. Wally a férfi kabátjára mutatott; az ott lógott az előszobafalon. Klimt a belső zsebéből kivette a jegyzetfüzetét, és óvatosan kitépett egy lapot, az első vázlatot, amellyel próbálkozott. A fiú felé nyújtotta.

– Nem írja alá? – kérdezett rá Wally.

Klimt rávicsorgott a vékony modellre.

– Wally, nem maradhatsz itt. Ma nincs rád szükségem, és be kell zárnom a műtermet, amíg hazamegyek átöltözni.

– Nem hagyhatja egyedül ezt a lányt – ellenkezett Wally. – Megeszik a macskák. – A szalonban egy csapat macska őgyelgett, szemmel láthatóan éhesen.

– Ja, írja alá! – mondta Max.

Klimt előhalászta a ceruzacsonkot a mellényzsebéből, aláfirkantotta a rajzot, majd odaadta a fiúnak.

– Ezt két koronánál jóval többért is eladhatod – magyarázta neki Wally. – Mondd, hogy egy Klimt.

– Nehogy megmondd! – förmedt a fiúra Klimt. – Ezzel kvittek vagyunk. Most pedig eredj, kölyök.

– Wallyval akarok maradni, amíg maga hazamegy átöltözni.

– Wally nem marad itt.

– Akkor ki fogja megakadályozni, hogy a macskák felfalják a vízbe fúlt lányt?

A helyzet kezdett kicsúszni Klimt kezéből. Nem akarta elengedni a fiút, hogy aztán fűnek-fának elmesélje, hogyan szerzett egy eredeti Klimtet; legalábbis anélkül nem, hogy előbb a lelkére beszélne. Viszont tényleg haza kellett mennie és átöltöznie, mielőtt az utcák tele lesznek járókelőkkel, és meglátják, hogy operához öltözve bolyong. A műteremben csak a festéshez viselt köpenyeket tartotta, és azokban nem nagyon tudott volna kimozdulni.

– Wally, gyere velem, légy szíves. – Biccentett a lánynak, hogy kövesse a rajzműterembe, ahol általában a modellek pózoltak. A lány követte, olyan butácska mosollyal, mintha épp most győzött volna dámajátékban.

– Wally, ágyazz meg, és értesd meg ezzel a kölyökkel, hogy senkinek sem szabad elmondania, hogyan került ide az a lány, aztán menjen a dolgára. Te maradj a vendégünkkel, tartsd rajta a szemed. Egy óra múlva visszajövök.

– És fizet érte?

– Természetesen. A lakbéredet is hozom.

– Sajnos ahhoz már késő. Tegnap este kitettek.

– Hol aludtál az éjjel?

– Itt a lépcsőn.

– Sajnálom, Wally – mondta Klimt.

– Nem maradhatnék itt? – vetette fel Wally. – Vigyázok a vízbe fúlt lányra, amíg jobban nem lesz.

– Meglátjuk. Ismerek egy fiatal festőt, talán tud neked segíteni. Ő maga is kénytelen új szállást keresni, és modellekre is szüksége van. Esetleg megegyezhetnétek.

– Ó! Megkérdezné tőle?

– Még ma üzenek neki. Most pedig szabadulj meg a fiútól. A Rathausplatzon remélhetőleg kapok kocsit.

– Úgy lesz. – Wally kisietett a szalonba, ahol gondosan betakargatta az ágyneműbe a vízbe fúlt lányt, aki meg sem mozdult, és egy hangot sem adott ki, mióta behozták.

Kifelé menet Klimt ránézett a vízbe fúlt – na jó, vizes – lányra. Egyenletesen lélegzett, és eltűnt róla a levendulaszín, valamint a bőrén kiütközött finom fehér vonalaknak sem volt nyoma már. A festő félretolta a haját, hogy jól megnézhesse a nyakát. Nem látott semmilyen véraláfutást. Ez a gyerek tökkelütött.

– Mit mondjak neki, ha felébred? – kérdezte Wally.

– Hogy megmentettük. Aztán kérdezd meg, hogyan került a vízbe. – A festő a fiúhoz fordult. – Max, Wally beszélni akar veled, de utána menned kell.

A fiú majdnem elalélt az örömtől, mire Klimtnek olyan érzése támadt, mintha most adta volna el Wallyt egy tízévesnek.

– Ki kell hordanom az újságokat – mondta a fiú.

– Köszönöm a ma reggeli segítséget. Bátor lovagként viselkedtél – dicsérte meg Klimt. Aztán felkapta a cilinderét meg a kabátját, és kisétált a házból, máris azon törve a fejét, hogyan fogja beadni az anyjának és a húgának, hogy az egész éjszakát az Operában töltötte.

2
TALÁLT BARÁT

1. levél: 1799. augusztus 6., a Prométheusz fedélzetén,
jégbe zárva a messzi északon

Drága húgom!

Ki gondolta volna, hogy miután heteket töltöttünk a tengeren, több száz kilométerre minden szárazföldtől a hatalmas jégtáblákkal körülzárt hajónkban, végül csak barátra lelek? (És ehhez nem kellett csiszolnom a személyiségemen sem, amivel mindig is ugrattál, hiszen új barátomnak bőségesen elegendő, hogy megmentettem a fagyhaláltól és egy nagy fehér medve gyomrától – ezután egy szóval sem rótta fel nekem a báj vagy a társalgási készség hiányát. Na ugye.) Már négy napja rostokoltunk a jég foglyaiként, amikor az egyik matróz, aki a kötélzetről kémlelve próbálta megállapítani, hol a jégmező széle, megpillantott a távolban egy szánt húzó, magányos alakot. A szánon egy hosszú faláda feküdt, az oldala egy méter széles és két és fél méter hosszú, és a ládán pedig egy árva szánhúzó kutya állt. Tiszta, szélcsendes nap volt, és miután tudtuk, merre nézzünk, szabad szemmel is láttuk a sötét alakot a fehér, végtelen jégmezőn. Néhányan a korlátnál álltak, és a hadnagy látcsövét egymásnak adogatva figyelték az araszoló figurát, és oroszul vagy svédül megjegyzéseket tettek, amiket a hadnagy így fordított le: „Hogy jutott ki ide?” És: „Miért a kutya ül a szánon?”

Több órán át figyeltük az utazót. Küszködve haladt, majd pár percenként elesett, és az emberek már fogadásokat kötöttek, hogy mikor nem sikerül újra felállnia, amikor a hadnagy észrevett egy jegesmedvét több száz méterrel mögötte, amely a vánszorgó alakot próbálta becserkészni. Parancsot adtam, hogy hozzák oda és töltsék meg a puskákat, de a hadnagy biztosított arról, hogy a medve a mi fegyvereink hatótávolságán kívül esik, és maga a lövés is jóval meghaladja bármelyik emberünk képességét, hiszen ők bálnavadászok és matrózok, nem pedig mesterlövészek.

Utasítást adtam a hálók ledobására, és jómagam, négy puskás matróz és a fedélzetmester (a hadnagyon kívül a legénység egyetlen tagja, aki beszélt angolul) leereszkedtünk a jégre, hogy megmentsük a szerencsétlent. Meg kell mondanom, drága Margaret, hogy nem éreztem félelmet a jégen a fehér medve láttán; inkább felpezsdült a vérem, amit csak réges-régen tapasztaltam, amikor apámmal őszi reggeleken lövöldöztünk. Olyan izgalom töltött el, ami csak akkor fogja el az embert, ha közvetlenül magával a természettel száll szembe. Igaz, az a medve jóval nagyobb volt, mint a fajdok, amiket apámmal célba vettünk a lápvidéken, de a fajdok ravaszak, és úgy hallottam, hogy sebesülten támadnak is, bár ennek jómagam soha nem voltam tanúja. Egyébiránt meg a fedélzetmesternek tekintélyes a hasa, és lassú a lépte, szóval biztos voltam benne, hogy ha a medve ránk támadna, és a puskák nem állítanák meg, akkor is el tudnék jutni a biztonságot jelentő hajóra, míg a medve őt felfalná.

Üggyel-bajjal haladtunk a jégen. Negyedóra elteltével úgy tűnt, hogy jottányit sem jutottunk közelebb a szánhúzó emberhez, bár az volt olyan előzékeny, hogy hasmánt a jégre borult, és mozdulatlanul feküdt, így már nem annyira őt kellett beérnünk, mint inkább versenyt futni a medvével. Amikor már száz méterre sem jártunk a férfitól, és a medve is elég közel ért hozzá, sortüzet vezényeltem az állatra. Az összes lövés célt tévesztett, de a dörrenések hallatán a medve megtorpant, és érdeklődve nézett felénk, mintha azon tanakodna, hogy hagyja az elesett embert, és inkább velünk próbálkozzon. (Arhangelszk egyik kocsmájában egy bálnavadásztól egyszer azt hallottam, hogy a jegesmedvék a birodalmuk kizárólagos urai, és mindent tápláléknak tekintenek, ami csak mozog a jégen, így feltételezem, hogy csoportunk bőségesebb tápláléknak tűnt a vadállat számára, mint az elesett egy szem férfi.) Ekkor megszólalt a láda tetején üldögélő magányos szánhúzó kutya, de heves ugatás helyett inkább vonított, mintha azon siránkozna, hogy a gazdájával együtt hamarosan felfalják.

Utasítottam az embereket, hogy töltsék újra a puskákat, de csak az egyiküknek jutott eszébe, hogy lőport és töltényt hozzon magával.

– Azt hittem, hogy maguk vadászok – korholtam őket. – Hogyhogy nem tudnak lőni, és nem jut eszükbe elhozni az alapvető vadászfelszerelést?

– Bálnavadászok – emlékeztetett a fedélzetmester. – Bálnára pedig szigonnyal vadásznak, nem puskával.

– Ez akkor is slendriánság – dohogtam. Kikaptam az egyetlen töltött puskát a megdöbbent bálnavadász kezéből, ellenőriztem a serpenyőben a felporzó töltetet, és célba vettem a medvét. Drága húgom, bár tudom, hogy a kalandorok életének számos részlete regényesnek tűnhet neked, egy olyan hölgynek, aki azzal tölti gondtalan napjait, hogy szorgalmasan hímez és dekoltázsát púderezi, de nekem elhiheted, hogy ezek a fehér medvék fürge és ravasz jószágok; alighogy az ütőszeg a kovakőre csapott, a medve ötlábnyit ugrott jobbra, megmenekülve halálosan pontos lövésem elől.

– Töltsék újra! – parancsoltam a fedélzetmesternek meglehetősen szigorúan, hogy éreztessem vele: nem tetszik, hogy talán éppen akkor lökte meg a vállamat, amikor leadtam a lövést. A kezébe nyomtam a puskát, és mire visszafordultam, a medve tényleg meggondolta magát, felhagyott a szánhúzó fickó becserkészésével, és a mi kis vadászcsapatunk felé haladt.

– Tudja – jegyezte meg a fedélzetmester –, meg tudom tölteni az összes puskát ebből az egy lőporszaruból is, csak tovább tart.

Ezzel természetesen tisztában voltam, de a parancsnoknak hagyni kell, hogy az emberei maguktól találjanak megoldást a problémákra; bár jobban örültem volna, ha nem annyira ostobák, hogy ehhez a bizonyos megoldáshoz egy falánk medve támadása kelljen.

A medve nem éppen úgy rontott ránk, mintha menekülni képes prédaállatok lennénk, hanem sokkal nyugodtabban, mint ahogy az ember egy babkonzervet cserkészne be abban a biztos tudatban, hogy az nem fog elszaladni, mielőtt lecsap rá. Az állat még 40 méteren belül sem ért, a fedélzetmester már megtöltött három puskát, és visszaadta őket a bálnavadászoknak. Megparancsoltam nekik, hogy álljanak sorba előttem, és ahogy jelt adok, azonnal lőjenek. Amikor úgy éreztem, hogy a medve elég közel van a sikeres találathoz, tüzet vezényeltem. A sortüzet pazar zaj és füst kísérte, és noha az állatnak semmi baja nem esett, a felé lebegő nagy füstszellem felkeltette a figyelmét. Megtorpant, a hátsó lábára állt, és a levegőbe szimatolt.

Úgy három méter magas lehetett, és abban a pillanatban megfordult a fejemben, hogy visszarohanok a hajóra, amíg a vadállat a kevésbé szerencsés honfitársaimmal csillapítja az éhét. Ám ekkor a medve mellső lábán egy vörös csík jelent meg, és azt hiszem, a medvével egy időben vettük észre, hogy az egyik puskagolyó mégiscsak súrolta. A vadállat négy lábra ereszkedett, és megnyalta a sebet, majd mint aki megelégelte a dolgot, megfordult, ügetett néhány lépést, aztán egyszerűen eltűnt.

– Hová lett? – tettem fel a kérdést.

– Lék lehet a jégben – mondta a fedélzetmester. – A jegesmedvék jól úsznak.

Bólintottam, mintha tudtam volna, hogy a jegesmedvék tudnak úszni a jég alatt, és ahogy folytattuk utunkat a szános fickó felé, bizony meg is pillantottam a léket, amelybe a medve belecsusszant. Új erőre kapva távolodtam a lyuktól, nehogy a fenevad újra felbukkanjon és megtámadjon.

Amikor odaértünk az elesett szános fickóhoz, az elsőre látásra halottnak tűnt. Aztán a hátára fordítottuk, és azt motyogta: „Mentsék meg a ládát. A munkámat”, először németül, majd angolul, miután megmondtam neki, hogy biztonságban van. Aztán elvesztette az eszméletét; épphogy csak lélegzett, a hideg levegőben alig látszott pára. A szánhúzó kutyája megérezhette, hogy segíteni jöttünk, mert nyüszített, és behódolva lesunyta a fülét.

A matrózok feltették az utazót a láda tetejére, aztán ők elöl húzták a szánt a hajó felé, mi pedig a fedélzetmesterrel hátul toltuk, töltött puskával a vállunkon, ha a medve netán ismét felbukkanna. Amikor elértük a hajót, az utazó felült, és megragadta a kabátomat.

– Barátom, hozzák a ládát – könyörgött. – A munkámat! Mentsék meg a ládát és a kutyát is. Kérem, barátom!

Bizony a „barát” kifejezést használta, tehát nem túlzok, hogy valóban találtam egy barátot, és még mielőtt megtaláltam volna az Északnyugati-átjárót, szóval ebben is tévedtél, drága Margaretem. Egy barátot!

– Úgy lesz – nyugtattam meg.

A szán és a láda olyan nagy volt, hogy a legénységnek azt a csörlőt kellett használnia, amit a hosszú csónakok felemeléséhez és leeresztéséhez: az egész hóbelevancot felhúzták a fedélzetre, tetején az utazóval. Ahogy elkezdték emelni, a férfi áthajolt a láda peremén, és azt mondta:

– És ne nézzenek bele a ládába, barátom. Ígérje meg.

– Megígérem – mondtam neki, miközben már a levegőben lógott.

A jégről figyeltem, ahogy a ládát és a szánt felhúzzák a fedélzetre. Mentőcsapatunk egyik tagja a vállára vetett teherhálóban vitte fel a kutyát, és ott átadta a legénység egy másik tagjának: a kutya egykedvűen tűrte, mintha beletörődött volna a rá váró sorsba, legyen az bármilyen is. Miután az eb a fedélzeten volt, a csapat többi tagja felkapaszkodott a teherhálón, majd felhúzták maguk mögött, engem pedig otthagytak. Azt hittem, leeresztik az egyik dereglyét, és a fedélzetre emelik a kapitányukat annak tiszteletére, hogy megmentette őket a fehér medvétől, de nem így történt. Jövés-menést hallottam a fedélzeten, majd a koppanásokat, ahogy becsukják a nyílásfedeleket. Aztán már csak a hideg szél süvöltött a kötelek között.

– Uraim, azt hiszem, valamit elfelejtettek – szóltam fel, de nem érkezett válasz.

Én mondom neked, húgom, annak ellenére, hogy éppen szereztem egy barátot, csak akkor éreztem magam magányosabbnak, amikor gyerekkorunkban apánk elküldött minket a városba cukorért, te pedig eladtál engem az agglegény lelkésznek. Az a két hét, amíg apám tisztességes árat próbált kialkudni értem, életem legmagányosabb időszaka volt. Egészen eddig. Ültem a jégen, bosszút forraltam a fedélzetmester és a legénység ellen, amíg a fenekem meg nem fagyott. Lélekben már készültem a fagyhalálra, amikor féltucatnyi ember özönlött ki röhögve a fedélzetre, és ledobták a hálót, hogy felmászhassak a biztonságba, és osztozzak velük a jól sikerült tréfában. És bár az érzés azóta sem tért vissza az alfelembe, úgy gondolom, hogy jobban összekovácsolódtunk a legénységgel. Lehet, hogy egynél több barátra is szert tettem, drága húgom. Új barátom, a megfagyott utazó, miután levetkőztették, és tetőtől talpig átdörzsölték meleg pálinkával meg sóval, hogy serkentsék a vérkeringését; jelenleg egy halom szőrme alatt alszik egy priccsen a kabinomban. Az őrszolgálatomnak vége, nekem is pihennem kell. Majd írok még, amikor alkalom adódik. De előbb talán belekukkantok a titokzatos ládába, amely még mindig kint van a fedélzeten.

Szerető bátyád,

R. A. Walton

2. levél, 1799. augusztus 9., a Prométheusz hajó fedélzetén,
jégbe zárva a messzi északon

Drága Margaret!

Nem is sejtem, mikor tudom majd feladni ezeket a leveleket, de pusztán attól, hogy írom, kevésbé érzem magam elveszettnek, és olybá tűnik, közelebb vagyok az otthonomhoz. Ezért folytatom az írást, még akkor is, ha az lesz ezen leveleim sorsa, hogy jövőbeli utazók a megfagyott holttestemmel együtt találják meg őket. Nézd el nekem a rendetlen külalakot, mivel az imént súlyos megrázkódtatás ért, és tetemes mennyiségű orosz vodkát hajtottam föl idegeim megnyugtatása végett. Még mindig a jég foglyai vagyunk, de szerencse a szerencsétlenségben, hogy a szél nem hordta a jeget nagy hegyekbe, amelyek összezúzhatnák a hajótestet, így még van némi remény, hogy a tél beállta előtt kiszabadulunk.

Időközben új barátom szemmel láthatóan felolvadt, átmelegítette a jó társaságom és a bőséges mennyiségű tea meg pálinka. Bár még nem érzi jól magát, néha hidegrázás és láz gyötri, de annyira már visszanyerte lélekjelenlétét, hogy elmesélje, hogyan került a jégre a tenger közepén, és a története olyan csodálatos, hogy a fantáziája szüleményének hinném, ha nem lenne annyira őszinte és szerény fickó.

A neve Victor Frankenstein, egy svájci földbirtokoscsalád legidősebb fia, így máris közös bennünk az örökség terhe. Milyen felszabadító lehet neked, hogy nőként nem örökölhetsz, nem lehet vagyonod, és sorsod beteljesítéséhez csak férjet kell találnod, és fiúkat kinyomnod magadból, hogy biztosítsd egy másik család örökségét! Míg nekem, miután kézhez kaptam a vagyonomat, herkulesi erőfeszítéseket kell tennem, hogy megbecsülést és elismerést szerezzek családunk nevének. Ha én leszek az, aki megtalálja az Északnyugati-átjárót, a Walton névre sokáig emlékezni fognak. Ebben egyformák vagyunk Victorral: az én küldetésem, hogy megtaláljam az Északnyugati-átjárót, az övé pedig, hogy túllépje az emberi halandóság határait. Rögvest megmagyarázom.

Jelek szerint Victor az egyetemen elsajátította az ősi alkimisták praktikáit, mivel Svájcban csak kevés, nem egyházi tudományterület van, amelyekkel foglalkozhatott – ez volt az egyik. Mármint a csokoládé- és a sajtkészítés mellett. Mivel a bölcsek köve és az ólom arannyá változtatása órákra nem jutott be, úgy döntött, hogy az ÉLETELIXÍR lesz a szakterülete. Így aztán sok titkos és tiltott szöveg tanulmányozása és nem kevés állati tetem felboncolása után kitüntetéssel diplomázott, majd Heidelbergbe költözött, ahol az orvosi egyetemen folytatta tanulmányait. Kutatásai magára az ELIXÍRRE és a halhatatlanság szikrájára irányultak, ahogy ő nevezi. Történetének mesélése közben Victor mintha erőre kapott volna, és úgy gondoltam, talán hamarosan felépül, főként, amikor órákig sorolta az eljárásokat és a kémiai képleteket, amelyek nagy részét nem állt módomban megjegyezni, mivel többször elszundítottam. De majd alaposabban jegyzetelek, amikor újra elmondja a történetét, ahogy azt minden ember teszi szeszes ital hatására. Ebből ugyanis bőségesen fogyasztottunk, hogy legyőzzük a hideget és az eljárások és kémiai képletek órákig tartó monotóniáját.

Végül barátom úgy érezte, hogy sikerült kikevernie ezt a bizonyos ELIXÍRT, és több kisállaton végzett kísérlet után arra a véleményre jutott, hogy képes lesz az élet szikráját csiholni egy elhunyt ember testében, amennyiben helyre tudja hozni azt az állapotot, ami a halálát okozta. Állatkísérleteiből megtanulta, hogy az újraélesztés puszta sokkja olyan súlyos károsodást okoz, hogy az alanyok csak percekig maradnak életben. Ezért elhatározta, hogy nagyobb, ellenállóbb embert fog teremteni, aki jobb eséllyel eljut a teljes életig. E célból sorra végigjárta a heidelbergi temetőket és csontkamrákat, sőt nem átallott kivégzéseken is megjelenni, majd megvásárolni az elítéltek holttestét, mondván, hogy azokat az orvostanhallgatók okulására fogják használni – bizonyos értelemben így is történt. Kiválasztotta a legnagyobb, legrobusztusabb alanyokat, a legjobb darabjaikat összeillesztette, míg végül kapott egy majdnem két és fél méter magas emberpéldányt. Minden egyes ízületet és szervet megmártott a drágalátos elixírjében, és bár az alany nem kelt életre, az illesztések összeforrtak, és csak vékony, fehér hegek maradtak utánuk. Victor abból a gondolatból indult ki, hogy egy ilyen masszív példány kibírja az újraélesztési folyamatot.

Állatkísérletei alanyait Victor leideni palackban tárolt elektromossággal élesztette újra, de úgy találta, hogy ez a módszer nem termel elegendő áramot ahhoz, hogy az ő emberpéldányát életre keltse. Elhatározta, hogy egy vihar közben felfogja a villám erejét az egyetemi kápolna tornyához csatlakoztatott rézkábellel. Csakhogy amikor megpróbált felmászni a templomra, a diákok meglátták, és jelentették a professzoruknak. Ha Victor egyetlen holttestből készítette volna a teremtményét, talán csak legyintettek volna a kísérletére mint ifjonti balgaságra. Ám ő nem kevesebb mint nyolc különböző holttest legjobb részeiből rakta össze az emberét, a maradványokat meg egyszerűen a Rajnába dobta, a folyó pedig később partra vetette azokat, amitől a helyi gazdák és halászok rémültek halálra – szóval mindezek után a hatóságok igencsak megorroltak rá. Kizárták az egyetemről, a helyi rendőrség szerint pedig éppen csak megúszta a feljelentést; mindenesetre végül nem vették őrizetbe. Victor az éjszaka leple alatt elmenekült Heidelbergből; az összefoltozott teremtményével és az eszközeivel hazautazott Svájcba.

A családi birtokon rendezte be laboratóriumát egy dombtetőn felhúzott épületben, amely a Parthenon kicsinyített mása volt. (Drága Margaretem, egyszerűen muszáj építenünk egy hasonlót a birtokon, amikor visszatérek. Talán azon a dombon, ahol apa azt a nyomorult emlékművet csináltatta anyának. Mondjuk, egy miniatűr Szent Pál-templomot? Tudom, hogy te még nem láttad, de hidd el nekem, lenyűgöző.) Miután berendezkedett az új laboratóriumában, Victor felfogadott egy segédet, egy torzszülött törpét a faluból, az segített neki minden váratlan sírrablásban, és az szerelte fel a kupola tetejére is a villámhárítót. Az első zivatar alkalmával Victornak sikerült elkapnia egy villámot, és a szikrát egy rézkábelen keresztül a toldozott-foltozott emberébe vezetni, mire az sikoltozva tápászkodott fel az asztalról, mint egy újszülött, hiszen épp az imént pörkölt neki oda alaposan a villám.

A hatalmas teremtmény, akit Adamnek nevezett (nem túl eredeti név, azt hiszem; ha úgy döntenék, hogy életet teremtek, persze csak miután megépítettem a különleges épületünket, az első emberemnek a Malcomb, esetleg Reginald nevet adnám, hogy nagyobb esélye legyen jó benyomást kelteni a felsőbb körökben) még mindig parázslott a villámtól, ahogy Victorra vicsorgott. Aztán kapta magát, elszaladt a hegyekbe, és csak évek múlva látták egymást, amikor összefutottak egy alpesi gleccseren, ahogyan az Svájcban nyilván történni szokott.

Victor története ettől kezdve zavarosabb lett, és magam sem tudom, hogy vajon azért, mert mire idáig jutott az elbeszélésben, már mindketten sokat ittunk, vagy mert holdkóros, és hetet-havat összehord, mint ahogy azt már nyilván gyanítottad. Mindenesetre állítólag Adam hosszú és tanulságos történetet adott elő neki arról, hogy kénytelen volt ennivalót lopni magának, és úgy tanult meg beszélni, hogy egy vak embert és családját figyelte a kunyhójuk oldalának tákolt disznóól falának résén keresztül. Adam elég magas volt, és szedett-vedett testrészei miatt borzalmas látványt nyújtott, és megrémített minden embert, akit csak odisszeája során megközelített. Ennélfogva napközben kerülte a lakott helyeket, és csak azért merészkedett az emberek közé, hogy élelmet lopjon, és kitekerje egy-egy gyerek, például Victor öccse, William nyakát. Adam – vagy ahogy Victor emlegeti, „a teremtmény” – ekkor kifejtette, hogy nem érdemli meg, hogy magányos életre legyen kárhoztatva, és ha nem lenne számkivetett, nem kellene gyerekeket gyilkolnia, és a gyilkosságokat a házvezetőnőre kennie. Ó, elfelejtettem mondani, hogy a teremtmény nemcsak megfojtotta Victor öccsét, de a holtteste mellé dobta Victor házvezetőnőjének egyik medálját, így az asszonyt rövid úton elítélték és felakasztották William meggyilkolásáért. Ez igencsak megkeserítette Victor életét, mivel Svájcban borzasztó nehéz házvezetőnőt találni. Na szóval a teremtmény azt követelte, hogy Victor csináljon neki egy hozzá hasonlóan ocsmány társat, minekutána ő meg az ocsmány felesége az emberektől távol, a messzi északon élnek majd, és nem kell erőszakot elkövetnie senki ellen. És a teremtmény megesküdött, ha teremtője elutasítja a kérését, ő mindenkit elpusztít, akit Victor szeret.

Erről eszembe jutott, amikor gyerekkorunkban megtaláltuk azt a meglehetősen mogorva kóbor kutyát az istálló sarkában, és azt mondtad, hogy kevésbé lesz mogorva, ha valaki csak megsimogatja. Ó, jól beugrattál, te kis komisz, és az a sérült kisujjam még mindig nem hajlandó összhangban dolgozni a többivel. Nyilván az én hibám, amiért nem ismertem fel, hogy az nem kutya, hanem borz. Ezt a hibát nem fogom egyhamar újra elkövetni.

Mindenesetre, hogy a teremtményt elcsalja a családjától, Victor elutazott Skóciába, mivel úgy hallotta, hogy a legjobb sírrablókat Edinburghban találni, köszönhetően az orvosi iskolának, és ott elkezdett felszerelni egy laboratóriumot, amelyben feleséget épít a teremtménynek. Csakhogy a sírrablók nem bizonyultak készségesnek, és amikor Frankenstein megpróbálta maga kézbe venni az ügyet, azt kellett látnia, hogy a legjobb részeket már kiválogatták, csak csont és haj maradt. Victor mindvégig sejtette, hogy a teremtmény követni fogja Európán keresztül, így meg sem lepődött, amikor egyik éjjel, ahogy a laboratóriumban éppen az életelixírjének kémiai összetételét tökéletesítette, az az ördög berúgta az ajtót.

– Nem volt bezárva – jegyezte meg Victor.

– Elviseltem mérhetetlen szenvedést és a teljes számkivetettséget, szóval ha be akarok rúgni egy ajtót, akkor berúgok egy ajtót, és kárhozzon el mindenki, aki mást mond – válaszolta az.

– Hát, nézd meg, hogy vissza tudod-e tenni a helyére – szólt rá Victor. – Hideg van odakint, és biztos kézre van szükségem ehhez a munkához. Nem didereghetek.

A teremtmény erre azt válaszolta:

– Ne beszélj nekem a hidegről, Teremtő. Elszenvedtem már ezernyi…

– Teát? – kérdezte Victor.

– Kérek, köszönöm – felelte az ördög.

Frankenstein tehát az obskúrus kötetek és a bugyborékoló laboratóriumi üvegedények között teát kínált a teremtménynek, ráadásul tejjel és cukorral, csak éppen citrom nélkül, mivel citromot nem tudott beszerezni abban a kietlen országban.

És igen, drága húgocskám, ahogy hallgattam ezt a mesét, tele olyan részletekkel, mint a szörnyeteg teázási szokásai, közben folyton azon járt az eszem: Quoi van a kibaszott ládában? Nézd ezt el nekem, drága húgom, hogy a rejtély megfejtéséhez közeledvén remeg a kezem a revelációtól írás közben.

– Miért nem haladtál a hitvesem ügyében? – kérte számon Adam.

– Nem tudtam beszerezni a szükséges elemeket – magyarázta Frankenstein, majd elmesélte a sírrablói kálváriáját, és végül így összegezte a tényállást: – Minden csontkamrában megnéztem, de még az akciós kosarakban sem volt semmi, kivéve azt a nagy kezet ott. Azért sokat fizettem.

(Victor említette, hogy szerzett egy nagy kezet, ezt kifelejtettem.)

– Azt javaslod, hogy egy kéz legyen a társam az életben? – méltatlankodott a teremtmény.

Itt Victor biztosított arról, hogy a kérdésre adott helytelen válasz esetén a teremtmény ott helyben megölte volna, ám mielőtt válaszolhatott volna, a lény szerencsére elfogyasztotta a teáját, és kijelentette, hogy majd ő megkeresi a „szükséges elemeket”, és ezzel neki is vágott az éjszakának. Csak annyi időre állt meg, hogy durván visszahelyezze az ajtót a keretbe, és javasolja Victornak, hogy szakemberrel javíttassa meg.

Néhány órával később Adam visszatért egy fiatal nő holttestével, és ráfektette az asztalra, amit Frankenstein a teremtmény menyasszonyának összeállításához készített elő. A nő nagyon fiatal volt, talán húszéves, egy eladólány egyszerű kötényruháját viselte, és a teste teljesen épnek tűnt. Victor elszörnyedt, és ahogy előre sejtette, a tetemet megvizsgálva azt találta, hogy bár szívverés nincs, a test azonban még meleg.

– Megölted ezt a szegény hajadont! – mondta Victor a teremtménynek, de az ördög ezt maga is tudta.

– Így kevesebbet kellett ásni – felelte a szörnyeteg. – Most visszahozod, hogy az enyém legyen. Aztán kettesben elmegyünk, távol a többi embertől, két nyomorult, akik megelégszenek a nyomorúságukkal.

Victor azt mesélte, hogy a lány nagyon vonzó volt, és nem látott rajta semmilyen idomtalanságot.

– De hát ő egyáltalán nem nyomorult. Sőt, tökéletes. Hogy lennétek együtt nyomorultak?

– Rávarrhatod a nagy kezet.

– Nem tehetem. Nem férne el. Te azért vagy hatalmas, mert egy hatalmas fejjel kezdtelek el, és onnantól kezdve mindent méretarányosan adtam hozzá.

– Akkor nagy orrlyuk? Sebész vagy, csinálj neki egy tucat orrlyukat!

– Nem tudom, azt hogyan kell csinálni. És nincsenek donororrlyukaim. Nem lehet csak úgy nyomorulttá tenni, és kész.

– Teremtőm, te nem tudod, milyen az, amikor az ember teljesen kifejlett, de üres elmével kerül a világba! Minden csupa rettegés. Minden csupa fájdalom. Tudsz járni, futni, enni-inni, még beszélni is tudsz, de azt nem tudod, mit jelentenek a szavak, vagy hogy mások számára förtelmes vagy. Az élet borzalom. És az lesz az ő számára is. Majd én megtanítom neki, a társamnak, hogy nyomorult. Tudni fogja, hogy a világ kegyetlen, mert én azzá teszem számára. Üres vászon lesz, én pedig a rémálmok anyagával fogom bemázolni.

Victor elszörnyedt a gondolattól, hogy a teremtménye egy embert kínozzon. Ezt a kedves arcú lányt, akit kiszakítottak az életből, hogy aztán visszaküldjenek egy kínnal teli létbe.

– Nem – közölte Victor az ördöggel. – Nem fogok egy ártatlan teremtményt szenvedéssel teli életre kényszeríteni!

– De már megtetted. Én talán nem voltam ártatlan teremtmény? Nem te hoztál engem a kínok és szenvedések világába?

– Te egy ördög vagy, egy tolvaj, egy gyilkos!

– Csakis a kirekesztettségem miatt, a nyomorúságom miatt lettem az.

– És ezt a sorsot szánod egy másik lénynek is? Nem. Szó sem lehet róla! – kiáltotta Victor. Azzal felkapott egy szikét, és belevágta a holttest mellkasába. – Tessék, most már nem használhatod, mert egy sérült szívet nem tudok megjavítani.

– Hozok neked új szívet – mondta az ördög. – Vissza tudod őt hozni.

– Nem fogom visszahozni. Nem és nem!

– Ha megfosztasz a társaságtól, én is ugyanezt teszem veled. Elveszek tőled mindenkit, akit szeretsz. Veled leszek a nászéjszakádon! – üvöltötte a lény. Aztán eltűnt az éjszakában. Vagyis előtte egy pillanatra megállt, és ismét megpróbálta beilleszteni a törött ajtót a keretbe. Aztán eltűnt.

Itt Victor elhallgatott, és a sok beszédtől kimerülve visszahanyatlott a priccsre.

– Mi történt aztán? – nógattam.

Victornak azonban már fogytán volt az ereje, és csak legyintett.

– Nem tudom folytatni, jó kapitány. Engedjen pihenni, holnap majd tovább mesélem a történetemet.

Így hát leoltottam a lámpát, megágyaztam magamnak a kabinom túloldalán lógó függőágyban, és nemsokára már hallottam is vendégem halk horkolását. Talán feltűnt, édes húgocskám, hogy Frankenstein kapitánynak szólított, noha csupán az expedíció vezetője vagyok, a tévedéstől azonban csak nőtt az iránta táplált rokonszenvem.

Ott feküdtem a sötétben úgy egy órán át, hallgattam az árbócok között süvöltő szelet meg az őrségben lévő emberek lépteit, és közben az imént hallott fantasztikus történeten gondolkodtam. Annyi, de annyi kérdés zsongott a fejemben: Hogyan vezettek az események odáig, hogy egy művelt, iskolázott és tehetős ember egy nehéz szánt húz a sarkvidéki jégen, több száz kilométerre a szárazföldtől? És miért olyan fontos az a kutya? Frankenstein addig nem nyugodott, amíg biztos nem lett benne, hogy a kutya a kabinban van, és kapott bőven enni-inni. És mi a helyzet a titokzatos ládával, amelyet olyan értékesnek tartott, hogy addig nem is akart felszállni a megmenekülést jelentő hajóra, amíg az biztonságba nem került?

Végül nem bírtam tovább. Felkeltem, bundába bújtam, felkaptam egy viharlámpát, és felmentem a fedélzetre. Összefutottam az első tiszttel a kabinja előtt, és azt mondtam neki, hogy meg akarom nézni, a szél nem fúj-e oda annyi jégtáblát, amennyi esetleg összezúzhatja a hajótestet. Az első tiszt pontosan tudta, hogy nincs ennyire erős a szél, de meg volt győződve a hozzá nem értésemről, ezért rám hagyta. (Gyakran folyamodtam ahhoz a kézenfekvő cselhez, hogy megjátszottam a botcsinálta tengerészt, mert ezzel többnyire el tudtam érni a célomat.)

A fedélzeten megtaláltam Frankenstein ládáját, és a lámpás tompa fényében szemügyre vettem. A fedele reteszekkel volt lezárva és hevederekkel lekötözve, mint egy hajókoffer, de előbb kötélverő kalapáccsal le kellett vernem a jeget a zárakról meg a reteszekről, aztán tudtam csak baltával felfeszíteni a fedelét. Csupán néhány másodpercre vettem le a kesztyűmet, mégis érzéketlenek lettek az ujjbegyeim, ami kapóra jött, mert a makacs fémcsatokon lehorzsoltam a bőrömet. Végre felnyílt a fedél, és a viharlámpámmal megvilágítottam a láda tartalmát. Élelemre, gyógyszerekre és olyan szerszámokra számítottam, amelyek jól jönnek, ha az ember boldogulni akar a jégmezőkön, ám ehelyett tudományos felszereléseket találtam, némelyiket csak úgy egymás hegyén-hátán, összedobálva, másokat pedig masszív keményfa dobozokba csomagolva. Kinyitottam pár dobozt, és egyikben optikai műszereket, másikban sebészeti eszközöket láttam. Megborzongtam a gondolatra, hogy Frankenstein mit rakott össze ezekkel. Volt ott még több különféle vasrúd, a végükön sárgaréz golyókkal, amelyeket össze lehetett illeszteni, valamint hatalmas tekercsekben fonott rézkábel, amelynek átmérője nem haladta meg egy lúdtoll száráét, a hossza ellenben elérte a több száz métert. Ahogy kotorásztam, a szilárdabb elemeket, mint például a vasrudakat, kitettem a fedélzetre, hogy lássam, mi rejtőzhet még alattuk. A láda egyik végén szabaddá tettem az utat, amíg majdnem le tudtam dugni az egész karomat. Gyapjúszövetet tapintottam, az borította a láda alját. A kelmét félrehúztam, és találtam egy kis fedelet. Felnyitottam. Megdöbbenésemre egy fiatal nő arcát láttam. Kis híján felkiáltottam, de gyorsan összeszedtem magam, és közelebb hajoltam, hogy alaposan szemügyre vegyem. Bár kétségtelenül megfagyott, úgy tűnt, hogy csak békésen alszik, a feje párnán nyugodott, amelyen gondosan elrendezték az aranyló haját. Ez bizonyára az a holttest Victor történetéből, akit mellkason döfött. De mit keres itt? Akkor vettem észre, hogy a holttestet egy dobozba beépített szerkezet védi attól, nehogy a műszerek súlya összenyomja; nem mintha ez veszélyt jelentene ilyen hőmérsékleten.

Újra közel tartottam a lámpást, és a nőt vizsgálgattam, egy pillanatra megfeledkezve a körülöttem kavargó elemekről. Ő volt a testet öltött békesség, egy megfagyott Vénusz, olyan szép, mint bármelyik festmény, amit valaha láttam. Hirtelen kinyílt a szeme. Felsikoltottam, és önkéntelenül elhajítottam a lámpást, az pedig kirepült a jégre. Futásnak eredtem, aztán felötlött bennem, hogy talán fejembe szállt az ital és a hideg, ezért újra belekukkantottam a ládába.

– Mit bámulsz, alfarlakó? – kérdezte.

Bocsáss meg, drága húgom, Frankenstein mocorog a priccsen, és sürgős kérdéseim vannak hozzá. Később folytatom.

Szeretettel,

Robert

3
EGON FELBUKKANÁSA

– Mama! Egon megint Gertie csúnyáját festi! – árulkodott a huszonkét éves Melanie, a második legidősebb nővér.

– Ez művészet – közölte a tizenhét éves Gertie. Egy szál harisnyában ült az ágyon, térdét az álláig felhúzva, és igyekezett kacér mosolyt sugározni, miközben bátyja, a fájdalmasan vékony, huszonegy éves nagy, elgyötört szemű és zilált, sötét üstökű Egon egy vázlatfüzetbe firkált.

– És rajzolok, nem festek – helyesbített Egon.

Hallották, hogy léptek közelednek: az anyjuk vaskos cipője kopogott a fapadlón. Gertie rémülten nézett körül.

– Maradj nyugton! – szólt rá Egon. – Mindjárt kész.

Frau Schiele berontott a szobába, menet közben meglökve Egon kezében a vázlatfüzetet, majd felkapott egy összehajtott takarót Melanie ágyának végéből, és hozzávágta Gertie-hez.

– Takard el magad, gyermekem!

– Látod? Megint csinálják – mondta Melanie.

– Ez csak gyakorlás – védekezett Egon. – Mindennap rajzolnom kell. Művész vagyok. Ha zongoráznék, akkor azt kellene gyakorolnom mindennap.

– És azt sem engednék meg, hogy a kishúgod csúnyáján zongorázz – vágott vissza Melanie.

– Én nem bánnám – jegyezte meg Gertie.

– Tudod, anya, Egon a kritikai sikerének nagy részét az én csúnyámnak köszönheti – jelentette ki Gertie.

– Elég! – mondta Frau Schiele a fiának, és egy ujját fenyegetően megrázta az orra előtt, majd a vázlatfüzetére koppintott, aztán újra rázni kezdte az ujját. – Elég ebből, halljátok? Megmondtam már.

– De mama, ez művészet – győzködte Gertie. – Egon zsenialitása akkor ragyog a legjobban, amikor beragyogja az én…

– Nem nőttél még akkorára, hogy el ne náspángoljalak, Gertie. Vegyél fel valamit. – Frau Schiele ismét a fiához fordult: – Kifelé! Megtiltom azt is, hogy találkozz a húgoddal, és nem maradhatsz tovább itt. Menj vissza a lakásodba és a kurváidhoz.

– Azok modellek – mondta Egon. Alig egy hete lakoltatták ki a lakásából a tucatnyi modellje miatt, mert a műtermében kerestek menedéket a hideg elől. Mindannyian nagyon fiatalok voltak, és kellett nekik egy hely, ahol rágyújthatnak, elkortyolhatják az édes bort, amit Egon vásárolt nekik, és elmenekülhetnek a művészethez fikarcnyit sem konyító szüleiktől. A főbérlő sem értette, amikor egy dühös apa a hajánál fogva rángatta ki tizenhárom éves lányát a műteremből, és azzal fenyegetőzött, hogy megöli Egont, és felgyújtja az épületet, ha még egyszer ott találja a lányát. Nagy kár. Egon nemcsak hogy több száz rajzot készített a lányokról, de néhányat el is tudott adni pornográf holmikkal kereskedő árusoknak, hogy legyen miből festőkellékeket venni. Mentorával, Gustav Klimttel ellentétben Egon nem tudott fizetni a modelljeinek, és nem nagyon törődött vele, hogy elmúltak-e tizennégy évesek, azaz elérték-e a beleegyezési korhatárt, mielőtt beengedte őket a lakásba.

– Nincs pénzem arra, hogy modelleket fizessek, anya, és Gertie-nek van tapasztalata.

– Tudod, anya, Egon a kritikai sikerének nagy részét az én csúnyámnak köszönheti – jelentette ki Gertie.

– Édes istenem! – sápítozott Melanie. – Nem hiszek a fülemnek!

– Így igaz! – erősködött Gertie. – Mondd meg neki, Egon!

– Ebben a házban ennek vége – jelentette ki az anyjuk. – Kifelé, Egon!

– De hát fel kellett adnom a lakásomat. Művészi okokból. Azt hittem, tudod.

– Akkor bérelj egy másikat.

– Nincs pénzem. A zsenialitás fényét oltod ki, anyám! Pedig megtiszteltetésnek kéne tekinteted, hogy egy ilyen tehetségnek adhattál életet.

– Melanie, hozd ide a szeneslapátot a szalonból – utasította a lányát Frau Schiele. – Még egyszer utoljára elnáspángolom a bátyádat.

– Filiszteus – csóválta a fejét Egon. Összeszedte a Melanie ágya körül szétterített rajzokat, és betette a vázlatfüzetébe. Nővére az ajtóban Egon kabátjával a kezében várt.

Egon elvette tőle a kabátot, ahogy elment mellette.

– Satrafa – sziszegte.

– Kéjenc – vágott vissza az.

Az anyja követte fiát a folyosóra.

– Elküldhetsz valakit a ruháidért.

– Mi lesz a holmimmal? A festékeimmel?

– Vigyázunk rájuk, amíg értük nem küldesz.

– De nincs hová mennem.

– Majd találsz magadnak helyet.

– De nincs pénzem.

– Menj Leopold bácsikádhoz. Ő hisz abban a hatalmas zsenialitásodban.

Mindannyian Frau Schiele bátyja, Leopold nagylelkűségéből éltek, aki sikeres karriert futott be a vasútnál, és szárnyai alá vette a családot, amikor Egon apja megtébolyodott az utcalányoktól összeszedett szifilisztől, és a család vasúti kötvényekben tartott megtakarítását tűzre vetette, majd egy elmegyógyintézetben meghalt különösebb felhajtás nélkül.

– Leopold bácsi soha nem tisztelte apát – mondta Egon már a bejárati ajtó küszöbéről, mintha ez számítana bármit.

– Az apád dühöngő őrült volt, és lump – mondta az édesanyja.

– Hogy mondhatsz ilyet a lányok előtt? Bemocskolod az emlékét.

– Ha az elmebeteg apád élne, félholtra verne, és ez lenne az első értelmes tette évek óta!

Ebben valószínűleg igaza volt. Az apjuk valóban nagyon dühbe gurult, amikor a tizenhat éves Egon elvitte az akkor tizenkét éves Gertie-t Olaszországba, hogy romantikusan megismételjék szüleik trieszti nászútját. Az apja őt félholtra verte, és Gertie csak azért úszta meg, mert az anyja és két idősebb nővére odaugrott elé, és a testével védte egész addig, amíg az apja ájultra nem itta magát.

– Tessék. – Az anyja felkapott egy borítékot az előszobaszekrényről, és átnyújtotta neki. – Ez neked jött, miközben a húgodat molesztáltad.

– Dolgoztam.

– És ha találsz egy lakást – folytatta az anyja –, Gertie nem látogathat meg. – Kilökte a fiát a lépcsőházba, és becsukta mögötte az ajtót.

– Viszlát, Egon! – hallotta Gertie éneklő hangját a másik szobából.

– Viszlát, Gertie – motyogta Egon, miközben kinyitotta a borítékot. Egy kártya volt benne, amelyen egyszerűen ez állt: Gyere el ma délben a műtermembe. Lehetőség adódott. Klimt.

Ah, Klimt majd megérti. Ő is zseni. Leáldozóban lévő zseni, ez kétségtelen, de igazi művész, nem pedig egy ilyen filiszteus, akinek fogalma sincs semmiről.

– Felébredt és kihányt egy kis csatornavizet – mesélte Wally –, de nem beszélt, pedig kérdeztem.

A vízbe fúlt lány takarókba csavarva aludt a díványon, csak az arca látszott ki. Több mint egy órába telt, mire Klimt visszaért, elsősorban azért, mert az anyja az opera egész történetét hallani akarta, és miután Klimt belefogott, rájött, hogy Wagner teljes Ring-ciklusának cselekményébe vágott bele, ezért egy idő elteltével, amikor megértette, hogy mindketten kimúlhatnak a végkimerültségtől, mielőtt befejezhetné, egyszerűen lezárta azzal: „És akkor mindenki meghalt.” (Mostanában sokat olvasott Shakespeare-t fordításban, és azt a tanulságot vonta le, hogy a Bárd szerint ez teljesen elfogadható módja egy történet befejezésének.) Be is vált, hála az égnek.

– Nem mondott semmit? – kérdezte.

Wally a fejét rázta.

– Lehet, hogy néma.

– Nem néma. A fiúval hallottuk, hogy beszél. Adtál neki enni?

– Adtam neki egy kis teát. Nincs itt semmi ennivaló. Vagyis csak macskaeledel. A macskákat meg is etettem.

– Látszott rajta, hogy megsérült? Fel tudott ülni?

– Csak kimerültnek láttam – felelte Wally. – És vizesnek. Segítettem neki letörölni a lábáról a sarat egy darab flanellel. Belenyomódott a bőrébe néhány kavics, de nem láttam se vágást, se zúzódást. Engedte, hogy szivaccsal megfürdessem, szerintem bízik bennem.

– Köszönöm, Wally – mondta Klimt. Belenyúlt a tweednadrágja zsebébe, amit otthon vett föl, és egy marék bankót húzott elő. – El tudnál menni a piacra? Vegyél valami ennivalót. Kenyeret, sajtot, kolbászt, esetleg péksüteményt. Annyit, hogy neked is jusson.

A lány elvette a pénzt.

– Akarja, hogy maradjak, és vigyázzak rá?

– Igen. Talán. Egy ideig. Üzentem a fiatal művésznek, akiről beszéltem, hogy délben jöjjön ide. És délután portrét kell festenem, úgyhogy át kell költöztetnünk a lányt az egyik hátsó szobába.

Wally elégedett volt magával, amikor visszatért a stúdióba egy bevásárlószatyorral, ami tele volt ennivalóval, közte egy rúd rétes, amiről úgy gondolta, ő szívesen enné, ha megfulladna. Elég aprópénzt megtartott, hogy kivehessen szobát egy éjszakára, ha a vízbe fúlt lány netán meghalna, és ő ki lenne penderítve. A mester munka közben olyan intenzív tudott lenni, hogy már-már megijesztette az embert, ugyanakkor végletekig nagylelkű volt – vagy talán csak magasról leszarta az anyagiakat, esetleg mindkettő. Akárhogy is, Wally tudta, hogy a férfi nem fog emlékezni arra, hogy túl sok pénzt adott neki vásárolni.

Lekopogta a titkos jelet, majd benyomta a bejárati ajtót, még mielőtt válasz érkezett volna. A mester és egy fiatalabb férfi állt a mélyen alvó vagy talán holt vízbe fúlt lány felett. A takarót félrehajtották róla, és a két férfi a lány meztelen testét tanulmányozta.

– Hoztam ennivalót – mondta Wally.

– Pakold el, Wally, légy szíves – intett Klimt a konyha felé. – Wally, Schiele. Schiele, ő Wally.

Schiele borzasztó vékony volt: úgy lógott rajta a vászoning és a gyapjúnadrág, mintha a ruhákat egy nagyobb férfitól vette volna kölcsön, és övvel próbálná leplezni a különbséget. Nem nézett fel.

Schiele borzasztó vékony volt: úgy lógott rajta a vászoning és a gyapjúnadrág, mintha a ruhákat egy nagyobb férfitól vette volna kölcsön, és övvel próbálná leplezni a különbséget.

– Enchanté, Herr Schiele – mondta Wally, és pukedlizett. Csókra nyújtotta a kezét, mert a művészek imádnak mindent, ami francia, és azt hitte, hogy ezzel elbűvöli a férfit, ám az csak annyit mormolt, hogy „jó reggelt!”, de el sem fordította tekintetét a vízbe fúlt lányról.

– Látom a varázsát – mondta Schiele. – De miért hozta ide, mester?

– A színe miatt. Soha nem láttam még olyan színű bőrt, amilyen az övé volt – mesélte Klimt. – Opálos levendula, mint egy abalone kagylóhéj belseje, és nagyon finom fehér vonalakkal volt tele, csak azok eltűntek, miután felmelegedett.

– Megint vízbe fojthatnák, hátha visszajönnek a vonalak – vetette fel Wally, de mintha magában beszélt volna; egyik művész sem válaszolt, még csak fel sem nézett. Úgyhogy átsurrant a konyhába, és elkezdte kipakolni az ennivalót. Na majd ha észreveszik, milyen magas a vízbe fúlt lány, gondolta. Rá sem fér a vászonra, hacsak nem emeli a sarkát a feje mögé. Úgy érezte, Klimt aprópénzétől jogosan dudorodik ki a zsebe. Az már az ő aprópénze, méghozzá a férfiak örökletesen szar viselkedése révén.

Kinyitotta az egyik vásárolt konzervet, a barna folyadékot egy lábasba öntötte, majd gyufával begyújtotta a tűzhelyet. Feltette a lábast a lángra, és visszasietett a szalonba, ahol a két művész még mindig nyáladzó keselyűként meredt a vízbe fúlt lányra. Schiele éppen a lány haját igazgatta, hogy az leomoljon a díványról, és „meghosszabbítsa a kontúrvonalát”.

A vízbe fúlt lány kinyitotta a szemét. Wally a díványhoz lépett, és félretolta Schielét az útból.

– Biztonságban vagy – mondta, majd ráterítette a lányra a takarókat, és segített neki felülni. Aztán ő maga is leült, és úgy ölelte át a lányt, ahogy anya dajkálja beteg gyermekét. – Van egy kis húsleves a tűzhelyen – mondta Schielének. – Már biztos megmelegedett. Hacsak maguk ketten nem akarnak tovább beszélgetni erről a lányról, mintha egy fadarab lenne.

Schiele a mentorára nézett, hogy engedélyt kérjen felháborodni Wally szemtelenségén. A mester már a konyha felé tartott, vagyis inkább somfordált a ledorongolás után. Schiele úgy tett, mintha a szalont díszítő japán nyomatokat nézegetné.

– Tudsz beszélni? – kérdezte Wally a lánytól.

A vízbe fúlt lány szeme tágra nyílt, de nem válaszolt. Mint aki nem érti. Klimt visszatért egy csésze húslevessel, és átnyújtotta Wallynak, aki próbálta kanállal megetetni a lányt.

– Kóstold meg. Nem forró – bátorította. Ő maga is szürcsölt egy kicsit a levesből, és elmosolyodott. A lány viszonozta Wally mosolyát, és evett egy kanálnyit a húslevesből, majd még egyet, aztán még egyet. Wally éppen próbálta rávenni, hogy fogja meg a csészét, amikor kopogtak a bejárati ajtón.

Schiele és Wally rémülten néztek Klimtre, aki ugyanilyen rémülten nézett vissza rájuk. Wally intett a vízbe fúlt lánynak, hogy maradjon csendben, majd elkiáltotta magát:

– Ez nem a titkos kopogás! Jöjjön vissza később, a mester dolgozik.

– Rendőrség – hangzott a válasz az ajtó túloldaláról.

Erre meg a vízbe fúlt lány nézett riadtan, aztán dühösen rázni kezdte a fejét, és a hátsó szoba felé pillantott.

– Egy perc türelmet! – szólt ki Wally. Talpra állította a lányt, bebugyolálta az ágyneműbe, és kivezette a szobából, vigyázva, nehogy az elveszítse az egyensúlyát. Menet közben a válla fölött intett Klimtnek, hogy nyisson ajtót.