NÉMETH GYÖRGY GÁBOR

VIRGO

Könyv Guru

Budapest, 2024

Weiss Auróra másodéves orvostanhallgató a nyár végére halasztott anatómiaszigorlatára készül, amikor viszonyba kezd egy külföldi férfivel, akivel még csak közös nyelvet sem beszélnek, és a kapcsolatuk egyetlen meghatározója az intimitást és gyengédséget teljesen kizáró testiség. Mindeközben a tőle távol élő anyjával is kiéleződnek harcai, aki egyre csak próbálja lányát az ellenőrzése alatt tartani.

Miután Auróra kiköltözik a kollégiumból, albérletének magányában barátnőitől és korábbi szobatársaitól is lassan eltávolodik, elszakad. Ahogy támogató kapcsolataitól mindinkább elszigetelődik és pusztító késztetései is felerősödnek, az élete rohamos tempóban a teljes összeomlás felé halad.

VIRGO

Az új lakás

Baglyok a bokorban

Ő és Te

Lányok és anyák

Hinták között

Csendélet esővel

Fehér hajnal

Epilógus

AZ ÚJ LAKÁS

Azon a nyáron, amikor minden összeomlani látszott, heteken át fullasztó meleg volt. Még az augusztusi tűzijáték után sem csillapodott a hőség, mintha abban az évben a nyár örökké akart volna tartani. Az albérleti lakásom ablaka az ötödik emeleten déli tájolású volt, és a délelőtti, kora délutáni órákat csak behúzott függönyökkel és megállás nélkül járatott ventilátorral lehetett kibírni. Szinte minden reggel erős, makacs fejfájással ébredtem, és hiába ittam szorgalmasan egyik pohár vizet a másik után, a fájdalom nem csillapodott, csak ha végül gyógyszert vettem be.

Alig két hetem maradt a szünidő végére halasztott anatómiaszigorlatomig, és nemcsak vészes elmaradásban voltam, még azt sem láttam igazán, mit keresek ezen az egyetemen és mi dolgom ebben az idegen városban egyáltalán.

Az első másfél évben soha nem halasztottam vizsgát. Bárhogyan is álltam, bármennyit is tudtam, elmentem a megadott időpontokban, és mindig sikerült valamiképp kivágnom magam. De a másodév végére minden másképp alakult. Az első hetekben ide-oda tologattam a vizsgáimat, belekaptam témákba, ugráltam a fejezetek között, és már négy hét is eltelt, mire sikerült végre rászánnom magam az élettanszigorlatra.

Nem jutottam az anyag végére. Az idegrendszer élettanába szinte bele sem néztem, és ha nem kapok a barátnőmtől, Biankától egy kellően jó időben érkezett fülest, miszerint az ideg- és az emésztőrendszer tételei kék színűek, talán rosszul húzok, és elvágom magam a vizsgán.

De nem így lett. Sőt, még szerencsém is volt. Sikerült belenyúlnom a szívélettan témakörén belül a szeretett Starling-törvénybe, és a következményes bravúros szólóm nemcsak egy szimpla ötössel ért fel, még külön tudományos diákköri munkára is meghívtak.

A vizsga végén hosszasan dicsértek, milyen alapos és mély tudásra tettem szert a másodév során, pedig a már régóta várt, hivatalos tankönyv csak megkésve, áprilisban jött ki a nyomdából, és sokan inkább az előadásjegyzeteikből tanultak, csak hogy elkerüljék a sokszáz oldalas, ismeretlen szöveg okozta biztos időcsúszást. Kész röhej volt az egész. Nem is igazán tudtam örülni a kedves, ösztönző szavaknak. Csak ültem ott feszengve, és szerénységet mímelve csendben szégyelltem magam. Ez az alakítás mindig nagyon ment nekem.

Biokémiából már csak az utolsó vizsganapon tudtam elmenni, és a tételek feléről lényegében fogalmam sem volt. Meg voltam róla győződve, ezúttal véget ér a sikerszériám, és marad két vizsgám a nyár végére. Ám a szerencse ismét mellém állt, megint ragyogó tételeket húztam, és újabb jelessel jutalmaztak. Alig akartam elhinni.

Miután fáradtan kitámolyogtam a biokémia-könyvtárból, nem álltam meg beszélgetni a többi diákkal, mint szoktam. Még csak nem is szóltam senkihez. Egyenesen hazamentem, bedőltem az ágyba, és tizenhárom órán át csak aludtam, megszakítás nélkül. Hajnali három körül ébredtem fel. Csend és sötétség vett körül.

Már négy hónapja laktam ebben az albérletben Budán, közel a Kosztolányi Dezső térhez. Április végén költöztem ki a kollégiumból, és túlzás nélkül állíthatom, rajtam kívül valójában senki nem értette a hirtelen döntésemet. Sem az anyám, sem a szobatársaim. Mégis mindenki úgy hitte, világosan látja az indítékaimat, és a saját vérmérsékletéhez mérten mindenki meg is próbált lebeszélni a költözésről.

Az anyám az anyagiakra és az apám romló egészségi állapotára hivatkozott, és nem mulasztotta el újra meg újra tudatni velem, hogy hozzá hasonlóan az apám sem ért egyet ezzel az úgymond „szeszélyes és esztelen tervvel”. Az apám akkor már túl volt a második agyvérzésén, és hosszas, eredménytelen rehabilitációs kezeléseket követően gyakorlatilag magatehetetlen állapotban feküdt otthon, állandó felügyeletet és gondozást igényelve. Már alig beszélt a környezetével, és ha néha próbálkozott is, a motoros afáziája miatt lényegében nem lehetett érteni egy szavát sem. Természetesen az anyám mindig világosan értette őt, és kellő meggyőzéssel tudta adagolni az apám velem és „elkeserítő döntéseimmel” összefüggő szomorúságát. Amúgy, ha az ötlet az anyámé lett volna, az apám nyilván teljes odaadással a költözés pártjára áll, de mivel önkényesen felrúgtam a köztünk lévő hallgatólagos egyeztetési kötelezettségemet, „elítélendőnek és megbocsáthatatlannak” minősült az elhatározásom.

A szobatársaim közül mindenki másképp magyarázta a távozásomat. Az egyikük, Edit, vagy ahogy mi hívtuk, Editke, harmadéves fogorvostan-hallgató, csakis önmagát vádolta a történtekért. Ő amúgy hajlamos volt mindenért magát ostorozni. Talán ezért is kapta a többiektől a zöldszemes ostoros gúnynevet. Editke meggyőződése szerint túl sokáig égette a lámpát, és mivel a barátja is néhanapján titkon ott aludt, nyilván besokallhattam a jelenlététől, csak nem mertem nyíltan jelezni felé, és szavak helyett, kényszerűségből inkább menekülőre fogtam. Próbáltam megnyugtatni, hogy tényleg semmi szerepet nem játszott a költözésemben. Nem zavar a lámpafény, magam is sokáig így aludtam otthon, és soha egy árva hangot nem hallottam az ágyuk felől, ha épp vele töltötte az éjszakát a srác. Ez utóbbi ugyan nem volt igaz, mert általában felszínesen aludtam, és többször voltam fültanúja, amint halkan szuszogtak, morogtak és nyöszörögtek dugás közben, de mindig diszkréten kezeltem a helyzetet, és az ébrenlétemnek soha nem adtam jelét. Mások szexuális életével kapcsolatban mindig módfelett toleráns voltam.

A negyedéves orvostanhallgató Emília alapvetően egy sznob úrilánynak tartott, aki annál a koszos, csótányok lakta kollégiumi szobánál nyilván előkelőbb környezethez szokott. Még egy középszerű lakás is bizonyára jobban megfelelt a kényes, kifinomult ízlésemnek, ha az ingatlan történetesen a csupa nagybetűs Budán volt, és nem pedig a lepukkant Szigony utca vonzáskörzetében. Ezt a maliciózus és hazug feltételezést lényegében válaszra sem méltattam, és látszólag Emília sem mutatta jelét, hogy bármi választ várna tőlem, mivel ő is inkább kijelentésekben, mintsem kérdésekben fogalmazott.

Végül az ugyancsak negyedéves Bori, aki mindhármuk közül a legközelebb állt hozzám, és ennek megfelelően nyers és leplezetlen nyíltsággal volt felém, arra a megalapozottnak hitt álláspontra jutott, hogy minden bizonnyal a zűrös kollégiumi ügyeim elől menekülök el a házból.

Mégis mire célzol, Bori? – kérdeztem. Ugyan már, Auróra. Ne játszd a hülyét! Eléggé szabados életet éltél itt az elmúlt egy évben. Szóval most prédikálni akarsz? Nem vagy az anyám. Az anyád nem vagyok, valóban, de nem is engem hívnak a fiúk szk-nak. Akarod mondani szép kislánynak? – hecceltem. Nem, drágám, rázta a fejét Bori. Óvatosan körülnézett, majd a fülemhez hajolva megsúgta a megfejtést. Szopós kurvának. Aztán rögtön a szája elé kapta a kezét, mintha meg is bánta volna, amit mondott, de akkor már mindegy volt. A szavak elhangzottak, megteremtve a maguk valóságát.

Tisztában voltam vele, hogy Bori csak dühös rám, mert egyszerűen lelépek és itt hagyom, de akkor is megbántott, és legszívesebben felképeltem volna, noha soha nem ütöttem meg még senkit. Nem tudtam, és nem is akartam leplezni a felindultságomat. Ne haragudj, bökte ki végül, gondosan kerülve a tekintetemet. Nem haragszom, hazudtam. És látszólag ennyiben maradtunk.

Senkinek nem árultam el a költözésem valódi okát. Ahhoz túl sok mindent kellett volna másokkal megosztanom. Ám kétségkívül Anita, a láncdohányos, pattanásos arcú gyógyszerészhallgató barátnőm állt legközelebb az igazsághoz. Ez a lány eléggé balhés volt, sokat lógott, sűrűn füvezett, és többször járt már a határán, hogy az ismételt figyelmeztetések után végleg kirúgják a kollégiumból. Mindemellett gyakran beletrafált mások rejtegetett dolgaiba, csalhatatlan érzékkel és kíméletlen pontossággal, akár egy orákulum.

Az utolsó kollégiumi estémen közölte velem az álláspontját cigizés közben, miszerint egy titkos udvarló lehet a háttérben, a rejtélyes rajongóm, akit féltő gonddal dugdosok, és nem kívánok bemutatni senkinek a házban. Túl sokat szívtál, Anita, próbáltam lehűteni, de a lány csak legyintett. Duma-bojkottja, Aurorita. Imádott így hívni egy akkoriban futó mexikói szappanopera egyik szereplője nyomán. Ha néhanapján megnéztük a sorozat egy-egy részét, csakis a bájos Aurorita kedvéért tettük, és drukkoltunk, szegénykém megtalálja egyszer a boldogságot, vagy annak múló érzete találja meg egyszer őt. Nem kell ez a szöveg, jelentette ki Anita a bennfentesek mindenkori fölényével. Amúgy meg tudok titkot tartani. Azzal cinkosul rám kacsintott, és a maga részéről lezártnak tekintette a kérdést.

Sokat foglalkoztatott ez a költözésemet kísérő élénk érdeklődés, holott próbáltam a lehető legcsendesebben távozni a házból, minden fölös dobpergés és tűzijáték nélkül. A bejelentés előtt többször tükör előtt is elgyakoroltam, milyen mondatokkal és az arcképcsarnok melyik odaillő darabjával tárom a lányok elé az álláspontomat. Minden gondolatomat a felnőtté válás eszméje köré építettem, amelyet csakis egy független albérlet adhatott meg nekem, és kellő arányban vegyítettem ehhez a főzethez, holmi fűszer gyanánt „az összes keddi bulira visszajövök”, és a „ti is bármikor meglátogathattok” lelkesítő szólamokat, „hiszen egy szaros folyó”, idézem magamat, „már csak nem lehet köztünk akadály”. Otthon is gyakran tartottam suttogó főpróbákat a szobám falitükrénél, mivel anyámnak rendkívül éles szeme volt, és sokszor kiszúrta a hamisságot. Sőt, alkalmasint még azt is észrevette, ami ott sem volt. Ennek köszönhetően hamar megedződtem, és kellő jártasságra tettem szert az imposztor szerepében.

Szóval minden olyan szépen elő volt készítve. Jól is alakítottam a szerepemet, érzelmesen, de nem túláradón, ám a varázslat mégsem működött. Mintha a homlokomra írták volna, hogy hazudok, és egy szavamat se higgyék el. A hamisságom zavart és nyugtalanságot keltett, és mindenki megpróbált a maga módján maradásra bírni.

Hármójuk közül később Bori fogalmazta meg nyíltan, hogy hiába lettem húszéves, és vehetek már jó ideje legálisan cigit meg piát a közértben, rám még mindig vigyázni kell. Látszólag önálló vagyok és kézben tartom a dolgaimat, de időnként vészes elborulásaim vannak, és ha egyszer elvesztem a fonalat, egészen távolivá, szinte hozzáférhetetlenné válok. Aztán jönnek Auróra filmjének korhatáros jelenetei. Mindenféle szűrő és hangtompító nélkül, amolyan vágatlan, rendezői változatban.

Tudod, ez ijesztő, Auróra, mondta, és figyelte az arcomat, hátha az együttérzés vagy legalább a megértés bármi jelét felfedezi rajtam. Talán a többiek eddig még nem mondták, de mindnyájan láttuk és tapasztaltuk a másfél éves együttélésünk során. Elhallgatott, és abban a csendben érezhetővé is tette, addig nem kíván megszólalni, amíg valamilyen választ nem kap tőlem.

Mindenkinek vannak sötétebb időszakai, kezdtem, és lopva kivártam, hátha reagálni kíván erre a kis semmiségre, de Bori csak hallgatott. Például itt vagy te, folytattam. Emlékezz csak vissza, milyen voltál tavaly nyáron. Tavaly augusztusban, amikor meghalt a barátod, Totó, akit szerettél. Kint mászkáltál egyedül az éjszakában, és megállás nélkül piáltál. Reggelig nem is láttunk. Akkor komolyan aggódtam érted.

Totó volt Bori gimnazista szerelme, az örök és egyetlen szerelme. És ezt a fiút egy éjjel halálra gázolták. A sofőr megállás nélkül továbbhajtott, és azóta sem akadtak a nyomára.

Bori megrázta a fejét. Az nem ugyanaz. Mintha csak a szüleimet hallanám, legyintettem. Akkor sem ugyanaz, Auróra. Bármennyire is fájt a Totó elvesztése, bármennyit is ittam, és bármerre is tekeregtem aznap éjjel… Bármerre, Dorothy drága? – szakítottam félbe. Te a baleset helyszínén jártál aznap éjjel, és részegen mászkáltál a kocsik között. Először is, az nem baleset volt, hanem gyilkosság, jelentette ki Bori, másrészről meg valóban ott voltam, igen, de nem mászkáltam részegen az úttesten. Csak a padkán ücsörögtem. Ó, bocsánat, nyilván szemantikai zavarba kerültem. A padkán ücsörgés bizonyára egészen más kategóriába tartozik. Igenis más, Auróra. Nekem soha nem jutott eszembe, hogy a Totó után menjek. Én soha nem akartam kinyírni magam.

Éreztem, amint ösztönösen hátrébb húzódom, egyelőre csak diszkréten, alig észrevehetően, de már elkezdett leereszkedni előttem az a jól ismert sötétvörös függöny, amelynek segítségével bizonyos időre kizártam másokat, és érzelmileg lényegében elérhetetlenné váltam.

Ez nem volt szép tőled, jegyeztem meg. És ugyan miért? Megosztunk a barátainkkal bizonyos titkokat, számítunk a diszkréciójukra, és bízunk bennük, hogy egy napon majd nem olvassák fejünkre a szarságainkat. Figyelj, Auróra! Bármi, amit mondasz vagy teszel, hatással van a másik emberre. Ezt te is tudod. Ez ilyen hülye terápiás duma, csattantam fel. Látod? Nem hallgatsz végig. Hallgatlak, mondjad! Nem egy csomagmegőrző vagyok egy kurva pályaudvaron. Végtelen dolgok személytelen raktára. Ha nekem arról beszélsz, miként próbáltad korábban módszeresen elpusztítani magad, az igenis nyomot hagy, és féltést, aggodalmat szül. Most semmi bajom nincs, Bori, szögeztem le. Lemondóan a fejét ingatta. Egészen feldühített. Tényleg jól vagyok, tettem hozzá nyomatékkal. Valóban? És akkor miért jársz mindig hosszú ujjú felsőben? Szerintem váltsunk témát, javasoltam. Nem kértem az újabb övön aluli ütésekből. Csak mert kérdezted, miért is kavart fel minket a távozásod, jegyezte meg, és látván, ahogy szavak nélkül maradok, fölényes, büszke mosoly terült szét az arcán. Még csak leplezni sem próbálta. Valósággal gyűlöltem ilyenkor.

Ha épp jól voltam, és már-már egésznek éltem meg magam, nehezen találtam hozzáférést azokhoz a sötét, darabos állapotokhoz, amelyek időről időre visszatértek az életemben, és megfosztottak a józan kezdeményezés minden lehetőségétől. Valójában nem is kerestem a kapcsolódást, mert rettegtem, hogy az a korábbi gyűlöletes rossz szinte észrevétlen beleszivárog a most féltve őrzött jóba, és csúnya, taszító nyomot hagy, akár a fehér abroszra löttyintett tinta. Ha nem volt bennem gyógyszer, pia vagy könnyűdrog, egészen pontos emlékeket őriztem az elborulásaimról, és képes lettem volna akár részletekbe menően visszaidézni mindent, még ha szavakat nem is mindig találtam a lehasadt részek leírásához. De még a legalaposabb vizsgálat, a leggondosabb elemzés is csak nehezen juttathatott volna el a helyzet teljes érzelmi megéléséhez. A kapcsolódó érzéseket nem akartam, és nem is tudtam akarni. Azoktól rendre elválasztott a vörös függöny.

Minden elszigetelő és lezáró aktust ezzel a kísérteties vörösfüggöny-szimbolikával éltem meg. Ez a folyton ismétlődő, nyomasztó kép még egy gyermekkori, visszatérő álmomból maradt vissza, mint egy tartós, makacsul élni vágyó reminiszcencia. Azokban az álmokban mindig egy ódon, vörös szobában jártam. Vörös bársonyszövet borította a falakat, régi festmények, csendéletek, vadászjelenetek, mitológiai képsorok együttesével, vörös kárpit fedte a klasszikus stílusú székeket, és vörös függöny takarta el a helyiség túlsó végén lévő bejárati ajtót. A parkettát díszes, puha perzsaszőnyeg fedte, elnyelve a léptek zaját, és a szoba közepén széles, kerek asztal állt, lefedve egy hosszú, vörös terítővel. Mindig azt a feladatot kaptam, másszak be az asztal alá, és ott várjam meg az érkezőket. Ott lapultam csendben, rejtőzködve, hallgattam a kintről beszűrődő hangokat és figyeltem a függönyt szüntelen, hogy idejében lássam annak legapróbb rezdülését is. Az a vörös függöny örökre beleégett a tudatomba, és mindig annak vastag, fémgyűrűkön függő, súlyos anyagát és sötét árkokba mélyülő redőit láttam magam előtt, ha valaki megbántott vagy épp magamat készültem bántani.

Bori és köztem pontosan a költözésem másnapján zajlott le ez a kínos beszélgetés, és utólag már világosan látom, valójában csak provokálni akartam őt. Bántani és bántva lenni. Aztán könnyebb lesz az elszakadás.

A megelőző, hosszúra nyúlt napon mindhárom szobatársam segített az átcuccolásban, és habár voltunk elegen, Bori kifejezett kérésére még a végzős jogászhallgató bátyja, Karesz is csatlakozott hozzánk. Ez a szaloncsevejben utolérhetetlen, megtermett fiú nemcsak a cipekedésből vette ki a részét, hanem még egy furgont is tudott szerezni, így gyakorlatilag egyetlen fuvarral meg lehetett oldani a teljes átköltöztetésem.

Aznap kétségkívül Karesz volt egyenletesen süllyedő, depresszív négyesünk jótékony felhajtóereje. A művészien felépített sziklamászós és lovaglós hőstörténeteivel hamar igazi Marlboro Man lett a szememben, és vele az utazás egy önfeledt röhögésfolyammal kísért, könnyed tavaszi kirándulássá vált, szemben azzal a sötét, köldöknézős gyászmenettel, amely az elmúlt napok ismeretében leginkább várható lett volna elszakadni kényszerülő kis csapatunktól. Talán Bori biztosítékként hívta el a bátyját, eleven szigetelőanyagként a szomorúság ellen, vagy csak nekem akart kellő lendületet adni, plasztik szárnyakat ehhez a magas kockázatúnak minősített, dacból felnőni vágyós vállalkozáshoz. Nem tudom. Sosem beszéltünk róla.

Ahogy ott ültem mellette a furgonban, a lányok meg mögöttünk, le sem bírtam venni róla a szemem. Hallgattam a folyamatos szóáradatot, figyeltem a húsos ajkak mozgását, magamba szívtam a testéből áradó, erős, izgató parfümillatot és néha lopva, finoman megérintettem őt, mintha csak a véletlen vezetné az ujjaimat. Mások szerint néha olyan intenzív a velem való együttlét, mintha valósággal bemásznék a másik bőre alá. Korábban soha nem értettem, miként lehetséges ez, csakis abban a társas pillanatban vált valamelyest világossá. Amikor vágyón és makacsul kívántam a részévé lenni ennek a húga által mindig is irigyelt és csodált portrénak. Annak a sokat emlegetett idolnak, aki, Borit idézve, a remek alkalmazkodás érdekében kellő arányban elegyítette magában a moderált lázadást és a hithű konformizmust.

Karesz már az egyetem mellett is dolgozott, akkoriban épp kisegítőként egy ügyvédi irodában, és velünk ellentétben lényegében önfenntartó volt. Vagyis kész felnőtt. Bori szerint kiterjedt kapcsolatrendszerrel rendelkezett, mivel legfőbb életelve a gyors előrejutás lehetőségét biztosító, gondos kapcsolatépítés tétele volt, és lelkesen osztogatta ízléses, dombornyomott névjegykártyáit az arra érdemeseknek, beleértve természetesen minket is.

Mire átértünk Budára, már engem is levett a lábamról, és olyanná váltam, akár egy gombostűvégre tűzött pillangó. Mindig is utáltam a felszínességet, vagy legalábbis szerettem meggyőződéssel hangoztatni, ám ennek ellenére, vagy talán épp ezért, egészen megkedveltem ezt a fiút, és nem tudtam szabadulni a gondolattól, milyen felemelő is lenne mihamarább megszerezni és ágyba vinni őt. Egy spontán dugástól a szervezett orgiáig számos izgató variáns végigvonult előttem, akár egy hosszú, véget nem érő pornófilmben, miközben inkább az utcákat kellett volna figyelnem és helyenként navigálnom őt. Csak remélni tudtam, hátha este is velünk marad, bár a vágyfantáziáim valóságszintje lényegében alulról súrolta a nullát. Szóval minden múló káprázaton innen és túl Karesz igazán ideális díszletnek tűnt az első idegenben töltött éjszakámhoz.

A lakás másfél szobás volt. Az ablakai nagyrészt egy bájos, kicsiny parkra és egy szomszédos játszótérre néztek. A bejárati ajtón át rögtön a tágas nappaliba lehetett jutni. Jobbról amerikai konyha szűkítette le a teret, mögötte üveg étkezőasztal állt négy székkel, a szemközti erkélyajtó egy keskeny, napsütötte balkonra vezetett. A nagyszobából balra nyílt a fürdőhelyiség, majd a félszobás üres háló.

A társaság leplezetlen megdöbbenéssel fogadta, hogy a lakásban szinte alig vannak bútorok. Eltekintve az asztaltól és a négy széktől, még egy igazi ágy sem volt benne, ennek szerepét egy, a napokban beszerzett, széles IKEA-matrac töltötte be.

Miféle hely ez? – csattant fel Bori. – Auróra, te tudtad ezt? És abban alighanem mindnyájan egyetértettek, mily méltatlan dolog alapfelszereltség nélkül kiadni egy lakást. Emília grimaszolt, Editke a szemöldökét emelgette kérdőn, és még Karesz is csak a nadrágja szárát húzogatta, mintha hirtelenjében kifogyott volna a szavakból.

Igyekeztem sietve megnyugtatni őket. A hálóban volt egy meglehetősen rozzant, ágyra emlékeztető képződmény, egy igazi őskövület, magyaráztam, és amikor kipróbáltam, szörnyen kényelmetlennek találtam, ijesztően recsegett is, mintha bármelyik pillanatban össze akarna dőlni. Azon biztosan nem tudtam volna aludni. Se kefélni, szúrta közbe Bori. Éreztem, nyomban elpirulok, de nem hagytam kizökkenteni magam. Rendületlenül folytattam a mesémet, mint vettem kézbe ezt az ügyet, és kértem meg a tulajdonosnőt a muzeális darab eltávolítására, hogy végül igazi felnőtt nőként magam gondoskodjam annak helyettesítéséről.

Nem sikerült meggyőznöm őket, és Bori harci kedvét csak fokozta a háló szűkös beépített szekrényében hintázó három fogas látványa a ruhák számára fenntartott fémrúdon. Ezek után már meg sem kérdem, mégis mennyiért veszed ki ezt a kéglit, dohogott, dühösen méregetve az üres szekrénybelsőt. Bevallom, kimondatlanul hálás voltam ezért az elmaradt kérdésért, mert ha megtudta volna a havi bérleti díjam összegét, azonnal „lehülyepicsáz” a többiek előtt, és még csak vitatkozni sem tudtam volna vele.

Eredetileg ez a lakás teljesen üres volt, de ezt sem mertem előttük bevallani. Az első látogatásom alkalmával az ötvenes, testes, festett szőke tulajdonosnővel a lépcsőház egyik emeleti fordulójában futottam össze. Épp felmosott, és látva a pillanatnyi tétovázásom, megkérdezte, vajon a kiadó lakást jöttem-e megnézni. Történetesen aznapra várt valakit. Azonnal rábólintottam. Igen, a lakás miatt jöttem, és szívesen kivenném, ha elnyeri a tetszésem. Az asszony nekitámasztotta a partvist a falnak, majd a ruhájában előbb gondosan megtörölte, és csak aztán nyújtotta felém a kezét. Így ismertem meg Tóth Istvánnét, röviden Gizikét és az ő meglehetősen erős, mondhatni férfias kézfogását.

Üdvözlöm, Weiss Auróra, vágtam rá széles mosollyal, és próbáltam minden határozottságom eme három szóba sűríteni. Néhány másodpercig fürkészve nézett rám, mintha az orromat méregette volna, és feszegetve az illendőség határait, közben mindvégig fogva tartotta a kezem. Amikor végre elengedhettük egymást, hangsúlyozott udvariassággal, mintha mi sem történt volna, megkérdeztem, ráérne-e most, vagy visszajöjjek inkább később. Gizike a megbeszéltek értelmében későbbre várt, és a telefonban hallott hang alapján egy idősebb hölgyre számított, nyilván az anyukámmal beszélhetett, viszont ha már itt vagyok, szívesen felkísér és megmutatja a lakást az ötödiken.

Megzörgette kulcscsomóját a virágmintás köténye zsebében, és elindult előttem felfelé a lépcsőn. Kissé nehézkesen mozgott, húzta a jobb lábát. Sajnos nincs lift, magyarázta, és közben fújtatott. Nem probléma, kapcsolódtam sietve, készségesen. Hát persze, mert maga még fiatal, jegyezte meg leplezetlen keserűséggel. Alig bírtam elnyomni a vigyorgást. Szinte reflexszerűen kiült az arcomra, ha valakit rajtakapni véltem valamin. Az első három emeleten négy lakás található szintenként, folytatta, azok nagyobbak, míg a felső hármon hat lakás jut minden emeletre. A kiadó lakás másfél szobás, mint írtuk a hirdetésben. De ezt nyilván tudja is. Persze, helyeseltem, nehogy véletlen bármi jelét is adjam, hogy fogalmam sincs, milyen hirdetésről beszél.

Itt is vagyunk, mondta, és megállt a korlátra támaszkodva kifújni magát. Kivörösödött arccal előregörnyedt, a vállait kissé felhúzta, használatba véve a légzési segédizmait, és minden kilégzésnél halk, sípoló hangot hallatott. Míg a lépcsőket másztuk, a nő folyamatosan beszélt, és nem éreztem szükségét a fölös szavaknak, de miután elhallgatott és hűvös, szürke tekintetével újra meg újra végigmért, hirtelenjében egy csupasz céltáblának éreztem magam, és már zavarni kezdett a köztünk beállt, kéretlen csend.

Segíthetek valamit? – kérdeztem szolgálatkészen. Tartottam tőle, ha esetleg rosszul lesz, és eszméletét vesztve összecsuklik előttem, mi a francot kezdek vele, kitől kérek segítséget.

A nő, talán látva az aggodalmam, megnyugtatóan elmosolyodott és hanyagul legyintett egyet. Csak az asztmám vacakol, magyarázta. Előhalászott a zsebéből egy spray-t, és gyakorlott mozdulattal, hosszan a szájába fújt. Figyeltem, amint lehunyva a szemét mélyre szívja a hörgtágítót, néhány másodpercig benntartja a levegőt és kivár. Ebben az újfajta csendben azon kaptam magam, hogy hozzá hasonlóan én is visszatartom a lélegzetem, és vele együtt várom a pillanatot, amikor végre kifújhatom a levegőt. A lassú kilégzéssel az arcizmai ellazultak, mindkét szeme óvatosan felnyílt, akár a hosszú álomból ébredőké, és a tekintete újra megállapodott rajtam. Mintha elégedettséget láttam volna az arcán, kétségkívül nekem szólóan, bár nem értettem az okát, aztán bólintott, újra a zsebébe kotort, és előhúzta a vaskos kulcscsomót. Mosolyogva megzörgette előttem, és lassú, kimért léptekkel elindult a folyosón.

Szinte szolgai módon követtem, attól a nyilvánvaló érzéstől vezetve, hogy sikerült átmennem az imént egy ismeretlen szabályok szerint megalkotott albérlői vizsgán, és ez az élmény hasonlatos volt az otthoni élmények hosszú sorához, amikor újra meg újra bizonyítani tudtam a lojalitásom az anyám felé.

Az akkor épp szokatlanul csendes folyosó végén egy fekete lakkozású ajtóhoz vezetett.

Már lánykorom óta küzdök vele, magyarázta, de mostanában cudarabb, különösen hajnaltájt. Kinyitotta a felső tolózárat. És van orvosa? – kérdeztem csevegő tónusban. Nem akartam sem passzívnak, sem érdektelennek mutatkozni. Van, válaszolt gúnyos mosollyal, de nem ment bele a részletekbe, inkább egy újabb legyintéssel zárta rövidre a kérdést. Elfordította a kulcsot kétszer az alsó zárban is, és kinyitotta előttem az ajtót.

De hiszen ez üres, szaladt ki a számon, amint benéztem a csupasz falakkal körülvett, világos, napsütötte térbe. A nő csodálkozva nézett rám. Nem tudta? Pedig írtuk a hirdetésben. Ötödik emeleti bútorozatlan lakás, egyéni ízlés szerint berendezhető, idézte, mintha könyvből olvasná. Nem felejtettem el, próbáltam helyesbíteni, csak mégis olyan furcsa első látásra ez a nagy, üres tér. Furcsának talán furcsa, de majd berendezi saját elképzelése szerint, kedvesem, és akkor minden pontosan olyan lesz, amilyennek maga szeretné. Nyilván láthatta rajtam a bizonytalanságot, így nem hagyta annyiban a kérdést. Mondja, talán jobb lenne, ha ez a másfél szoba a saját régi kacatjaimmal lenne tele? Semmiképp, akartam mondani, de nem hagyott időt a belépésre. A maguk ízlésvilága már egészen más. Mit kezdene azzal a sok ósdi vacakkal? Tettem egy bizonytalan fejmozdulatot, esetemben a helyeslő tagadás kifejezéseként. Gizike nem is tudta értelmezni a jelet, és ennek köszönhetően még mindig ott álltunk megakadva, már-már kínosan téblábolva az ajtóban. No, nem nézi meg? – bátorított a nő, szinte kedvesen.

Beljebb léptem, és elkezdtem lassan körbejárni az üres nappalit. A parketta halkan recsegett a lábam alatt. A függönyöket széthúzták, és ragyogón, melegen áradt be az ablakokon az áprilisi napfény. Hallottam, amint becsukja a bejárati ajtót és ismét megzörgeti a kulcscsomót, mintha sürgetni akarna, lassúnak találná a tempóm. Újra beszélni kezdett, és nekiállt a lakás fontosabb jellemzőit, múlhatatlan előnyeit sorolni. A hangja egyszínűvé, monotonná vált, mintha már sokszor elmondta volna ugyanezeket a mondatokat, és bármennyire is igyekeztem, képtelen voltam figyelni rá. Az üres monológok, mint gyakran az egyetemi előadások során, mindig is untattak és elálmosítottak. Az anyám mellett inkább a harsányabb, drámaibb kifejezésmódokhoz szoktam.

Hallgatván ezt a távoli, színtelen fecsegést, mind inkább türelmetlenné és dühössé váltam. Szerettem volna, ha végre elhallgat és csendben marad. A szavai folyton kizökkentettek, megzavarták az érzékelésem, és nem tudtam elérni, hogy elkezdjen némán hatni rám a lakás. Aztán már túlontúl szűknek és fojtogatónak éreztem vele a teret, és anélkül, hogy megnéztem volna a többi helyiséget, kinyitottam az erkélyajtót, és kimenekültem a balkonra.

Először körül sem néztem, csak lehunytam a szemem, és hagytam az arcom megfürödni az élesen vakító fényben. Rövid ideig így maradtam, kezeimet a korláton nyugtatva, és megpróbáltam lassan, szabadon lélegezni. Amikor újra kinyitottam a szemem, egy parkot láttam odalent, virágzó cseresznyefákkal, zölddel övezett játszóteret futkosó, lármás gyerekekkel, majd ahogy a perspektíva tágult, érzékelni kezdtem a környező részeket is, a közeli, csendesebb utcákat és a messzebb eső, nagy forgalmú utakat, az autók távoli zúgássá tompuló zajával.

Ugye, milyen szép a kilátás? – hallottam a hangját egészen közelről. Még a szobában állt, és a fejével nyújtózott kifelé a nyitott ajtón. Odébb húzódtam, a balkon túlsó végébe. Ő is kilépett mellém. Nyilván azt hitte, számára akartam helyet biztosítani. Ha elnéz arra, mutatott lefelé, nem arra, hanem attól kicsit balra. És közben a kezével finoman irányba állította a fejem. Látja azt a vizet? Az a Feneketlen-tó. Alig néhány percre vagyunk a Kosztolányi Dezső tértől. Láthatja, gyorsan elérhető a tömegközlekedés. Vagy autóval jár, kedvesem? Megráztam a fejem. A tolakodó érintése mellett különösképp bosszantott, hogy újra meg újra kedvesemnek szólít. Nemcsak idegenül csengett, túlzó bizalmaskodásnak is éreztem, és mégis viselni voltam kénytelen, akár az arcomra merevedett mosolyt. Rendkívül előnyös a ház elhelyezkedése, de talán felesleges is mondanom, a látvány önmagáért beszél.

A beszámoló további részéből megtudhattam, hogy alig néhány éve még ők éltek itt a férjével, a nagynénje az első emeleten lakott. Tudja, kedvesem, öreg napjaira én lettem a gondviselője. Parkinsonos volt, és már nehezen közlekedett. Aztán el is butult, és teljesen magatehetetlenné vált szegénykém. Fel kellett miatta adnom az állásom. Tudja, a postán dolgoztam. Szerettem azt a munkát, de ott kellett hagynom, máskülönben ki vigyázott volna a nénire. És ez így ment négy hosszú éven át. Nem kívánom senkinek azokat az éveket. Ha előre látom, mi vár rám, biztosan bele sem megyek. Csak az tudhatja milyen nehéz a huszonnégy órás ápolás, aki maga is átélte. Senki más. És csak mondta és mondta, miközben néha lopva rám sandított, de már oda sem figyeltem, messze jártam megint. Megtanultam gyorsan kizárni ezt a nőt, miként megtanultam kizárni sokszor az anyámat és másokat is. Időszakosan bólogattam, mintha követném a hallottakat, ám a fejemben már a következő kérdés járt, csakis azt formáltam magamban, keresve a megfelelő szavakat, hogy lehetőleg ártatlan kérdésnek tűnjön és ne szúrjon szemet, ne keltse fel idő előtt a gyanakvását. A nagynéni halálánál kapcsolódtam vissza, amikor Gizike és a férje végre beköltözhettek a lakásába, ezt meg kiadták. De higgye el, biztosított sietve, szép és tisztességes temetése volt. Nem szenvedett hiányt semmiben. A nagynéni hullájának képzelt hiányánál kicsit elidőztem, és csak megkésve, a hirtelen jött csendre eszméltem fel.

Az asszony egyenesen rám nézett. Felvont szemöldökkel, várakozón, és láthatóan megütközött azon, hogy válasz helyett, rövid szünet után, egyszerűen csak visszakérdeztem. Ez a lány nem figyel, leszarja, amit mondok, gondolhatta, de még ez a pillanatnyi bosszúság sem tarthatta vissza, hogy újra feltegye a kérdését, és kipuhatolja, mivel foglalkozom. Dolgozom vagy diák vagyok-e még?

Orvostanhallgató, feleltem, másodéves vagyok az egyetemen. A nő arca váratlanul felderült, és ezzel a válasszal nemcsak jóvá tennem sikerült az előbbi mulasztást, hanem még előrébb is léptem azon az ismeretlen pontozási skálán. Ez esetben maga lehet számomra a megoldás, vonta le a gyors következtetést. És ha leszek olyan kedves, már hogyne lennék, hogy meghallgassam, mármint a tüdejét, és áttekintsem a gyógyszereit, bizonyára korszerűbb javaslatot tudnék tenni, mint az orvosa, és végre kapna levegőt rendesen, nem fulladozna minden lépcsőfordulónál. Megpróbáltam finoman tompítani a rajongásán, mondván, az egyetem hatéves és klinikai tantárgyaink csak harmadiktól vannak, mire Gizike összeráncolta a homlokát és némi bizalmatlansággal kezdett méregetni. Minden visszautasítás nyilván ösztönös gyanakvást keltett benne, mintha a másik csupán átverni, kijátszani szeretné. De még így is jobban ért hozzá, mint én, nem igaz? – szegezte nekem a kérdést, és ezzel az érvvel már nem lehetett vitába szállni.

Akár a balkonon, úgy a beszélgetésben is sarokba szorultam, és nem látván más megoldást, tettem egy kellően homályos javaslatot egy általam jól ismert, igazán kompetens szakember képzetének meglebegtetésével, és ezzel az elterelő manőverrel sikerült újra mosolyt csalnom az arcára. Bejött a blöff. Nem firtatta az illető kilétét. Egyszerűen csak megelégedéssel töltötte el, hogy érzése szerint csatát nyert, és sikerült meghátrálásra kényszerítenie.

Jöjjön, kedvesem, körbevezetem a lakásban, ajánlkozott, és a karomnál fogva elkezdett húzni befelé. Megadóan követtem. Szünet nélkül beszélt továbbra is, de a hangja közben megváltozott, erőteljesebbé, egészen élettelivé vált.

A nem túl tágas fürdőszobában tisztára suvickolt vécé, gondosan letakarított csap és szűkös, nyitott ajtajú zuhanykabin állt. A helyiség lényegében három lépéssel körbejárható volt, és a csempézett falra szerelt méretes bojler csak tovább szűkítette a teret. A hálóhelyiségbe lépve baloldalt egy beépített szekrényt láttam, az ajtóval szemközt pedig egy széles, bukóra nyitott ablakon át zölddel borított, túlnan egy kopár tűzfallal határolt lichthofra nyílt kilátás.

Bármelyik ablakhoz is lép, itt mindenütt zöldet lát, kedvesem, hangsúlyozta Gizike. Aztán röviden kitért az aszfaltba, betonba öntött városi létforma elidegenítő hatására, és onnan már egyenes kapcsolással vezetett át a hiány okozta sóvárgás mentén az elévülhetetlen rousseau-i gondolathoz. Közben a szeme kissé fátyolossá vált, pillantása a távolba veszett, mintha megérintődött volna a megidézett szóképeitől, rögtönzött hasonlataitól, vagy talán valami édes, titkos emlékezés ragadta magával, és a napfényben úszó, zöld lombok játszhatták a bűvös madeleine szerepét.

Rövid szünetet tartva felsóhajtott és még fűzte volna tovább a gondolatot, ha nem csörren meg köténye zsebében a telefonja, és nem akasztja meg a lendületét.

Igen? – kérdezte élesen. Mi van már megint? Amíg várakozott és mereven figyelt egy pontot valahol a nyakam magasságában, feltűnően szaporává vált a pislogása is. Nem érek rá, mordult rá a hívóra. Épp most nézik meg a lakást. Újabb rövid szünet következett. Közben keresni kezdte velem a szemkontaktust, és amikor végre megtalálta, vagyis amikor már engedtem neki, hogy megtalálja, rosszallóan csóválni kezdte a fejét. Csak pár perc lenne az egész? – kérdezett vissza hitetlenkedve. Mindig ezt mondod, aztán soha nem pár perc az a pár perc. Cinkos pillantást vetett rám, mintha valamiféle bennfentes lennék, aki úgyis tudja, kivel beszél, mint ahogy tudja azt is, az említett pár perc miért nem annyi, és miért több annál. Jól van, jól van, lemegyek, dohogott, és megszakította a hívást.

Ezek a férfiak teljesen életképtelenek, panaszolta fájdalmas grimasszal. Mondja, mi lenne ezekkel nélkülünk? Válasz helyett csak mosolyogtam és a vállamat vonogattam. Sajnos le kell mennem az elsőre. A férjem nélkülem semmit nem talál meg a lakásban. Tisztára, mint a gyerekek. Azzal elindult kifelé, de miután érzékelte, hogy nem mozdulok, nem követem, megtorpant, és kérdőn nézett vissza rám.

Mehetünk, kedvesem? Még körbenéznék, mondtam sietve, feltéve, ha nem bánja. És ha végeztem, Ön után megyek. A nő láthatóan elbizonytalanodott, de nem mondott reflexből nemet. Talán nem akart túlontúl bizalmatlannak tűnni. Elővette a kulcscsomót, és elgondolkodva csörgetni kezdte a kezében. Csörgette, forgatta, majd egy határozott mozdulattal újra zsebre vágta. Ha végzett, csak csukja be maga mögött az ajtót. Majd később bezárok. Az első emeleten lakunk, a hármas számú lakásban. Ott leszek, ha nem látna a folyosón. Kedvesen rámosolyogtam. Ez a bájos, ártatlanságot idéző mosolyom igazi ritkaságként őrizte még azt a rég elveszett kislányt, aki valaha voltam. A mosolyra Gizike is mosollyal válaszolt, és színpadias mozdulattal széttárta a karjait. Érezze magát otthon, kedvesem, mondta meleg, már-már szeretetteljes hangon, majd sarkon fordult, és sietve, apró léptekkel távozott.

Miután becsukódott mögötte az ajtó, még percekig nem mozdultam. Csak álltam a háló közepén, és néztem a nappali sötétbarna parkettáján játszó fényeket. Majd a távolban valaki lassú tempóban skálázni kezdett egy zongorán, megbontva ezzel a csendet és a múló magányban ébredt merengést.

A nappaliban halmoztuk fel minden kartondobozba rakott holmimat, szabályos rendben helyezve egymásra a pakkokat a fal mentén. Bori erélyes felszólítására már mindenki készséggel segített volna a teljes kipakolásban is, csakhogy mihamarább otthonná varázsoljuk ezt a bosszantóan üres teret, de inkább sietve visszautasítottam a felajánlást. Nem akartam, hogy idegen kezek matassanak a cuccaim közt. Ennek köszönhetően még legalább egy hétig sorakoztak egymásra halmozva a dobozok, mígnem sikerült végre rávennem magam, hogy mindent elsüllyesszek valahol a lakásban.

A lányok vettek néhány dobozos sört, három üveg Cabernet Sauvignont, a kedvencemet, és mivel a hűtőm még teljesen üres volt, közös megegyezés alapján pizzát rendeltünk.

Karesz a vacsorát már nem várta meg. Miután minden szükséges előkészülettel végeztünk, körbekínálta a még megmaradt cigijét, majd egy elbűvölő mosoly és néhány kedves, elhintett szóvirág kíséretében lelépett. A többiek ezt az udvarias kivonulást a tapintat jeleként értékelték, különösképp Editke, de a saját olvasatomban csupán egy szemét húzás volt, a cserbenhagyásos gázolás típusos esete. Ha nem Bori bátyjáról lett volna szó, biztosan nem hagyom annyiban, és mindent megteszek, hogy maradásra bírjam. Nehéz volt elengednem ezt a feszesre fújt, szépen dagadó lufit.

A nappali közepére terített kockás plédeken gyűltünk össze. Noha Gizike jóvoltából volt elegendő székünk és asztalunk, mégis odalent ettünk-ittunk a padlón, akár a szabadtéri piknikezők, és ahogy lassan esteledni kezdett, egyik bejáratott kollégiumi szokásunkhoz híven sorra gyertyákat gyújtottunk, kerülvén minden hangulatgyilkos művi fényforrást.

Odaát a 402-esben szerda esténként valaki mindig felolvasott, többnyire Emília, és a táncoló gyertyafény mellett kizárólag nívós detektívtörténetek vagy borzongató kísértethistóriák hangozhattak el. A krimik esetén alapszabálynak számított, hogy a mese alatt senki nem kotyog közbe, és bárkinek bármi tippje van a gyilkos kilétét illetően, csendben lejegyzi egy kis papírra vagy a tenyere rejtekébe, és a végén összevetünk minden megoldást. Zárásképp a győztes, már ha volt ilyen, kaphatott egy szálat Emília ünnepi alkalmakra félretett St. Moritz cigarettájából, kivéve Editkét, aki nem dohányzott, bár ő rendszerint mellé is lőtte a megfejtést.

Aznap este viszont senki nem olvasott fel. Inkább csak csevegtünk. És míg az emlékeinkben éltünk egy költözéskor megkerülhetetlen nosztalgikus blokk részeként, a beszélgetés oldott, könnyed jellege még megőrizte, továbbvitte a Bori bátyja által örökül hagyott hangulatot.

Felvonultak Editke szövegkihúzó filcei – a járulékos, csak az ötösért infókat jelölő kék, a személyneveket, fogalmakat feltüntető rózsaszín, a lényeget kiemelő sárga és a lényeg lényegét, a szubsztanciát hordozó narancssárga. Emília csuporméretű, otromba, törtfülű teásbögréje a már erősen megkopott Törpillával, amelyet valaki véletlen mindig levert az asztalról, újabb és újabb repedéseket, karcokat és csorbulásokat okozva ezen a mindent túlélő monstrumon. Bori féltve őrzött képe az újkori nőjogi mozgalmak elindítójáról, Mary Wollstonecraftról, akinek valaki kicsiny bajszot biggyesztett az orra alá, és bár a kép tulajdonosa nem orrolt meg a csínytevésért, amit próbált tüntetően hangoztatni is, hiszen ha valaki, ő aztán igazán érti a poént, mégsem derült ki sosem, ki tette, tovább gyarapítva a rejtélyes, megoldatlan bűnesetek halmazát. Nem lehetett megfeledkezni Auróra ülőpárnáiról sem, Bori sajátos nevezéktanával kísérten: a rendszeres használattól már ellapult, repülő csészealj formájú, kék ufósnak hívott darabról, a hengerformájú, narancsvörös, két láb közé vehető, la grosse bite-ről (barátnőm imádta villogtatni a franciatudását) és az előadásokra is elvihető, lapos, összegöngyölhető fapadosról takonyszínben. A lányok úgy tudták, gerincproblémák és visszatérő derékfájás miatt használom ezeket a párnákat, és ez rendben is volt így. Noha sosem voltak ilyen panaszaim.

Miután a megadott kánonba illő történetek mind inkább kimerültek és a nevetés is alábbhagyott, Bori elővette a gitáromat, és egy alapos behangolást követően játszani kezdett nekünk. Azt a gitárt a gimnazista éveim után már csak ritkán használtam, mégis magammal hurcoltam mindenhová, hátha egyszer megszáll az ihlet, és kedvem támad újra dalokat írni.

Néhány éve egy középiskolás barátnőmmel, Nórival elhatároztuk, alapítunk egy együttest, amolyan kétszemélyes bandát, és mi leszünk a magyar Simon és Garfunkel. Írtunk akusztikus gitárra néhány számot a magányról és a szerelemről, meg a magányosok szerelméről és a szerelmesek magányáról, sőt, még néha a halálról is, de a lelkesedés és a rendszeres próbák ellenére a zenekari duóból végül semmi nem lett. Mindössze egyszer léptünk fel a barátaink előtt, és még a debütálásunk is kissé balul sült el. Játék közben elszakadt Nóri G-húrja, és egy örökkévalóságig tartott, mire sikerült kicserélnie és újra behangolnia a hangszert. Közben igyekeztem szóval tartani a közönséget, hosszan csacsogva a már hallott és a még előttünk álló számok geneziséről, de vélhetően eléggé unalmas lehettem, mert gyorsan lankadt a srácok érdeklődése. Aztán már hiába próbáltuk felszívni magunkat. Ez a fiaskó érezhetően megakasztotta az amúgy ígéretesnek indult koncert lendületét.

Érettségi után Nóri otthon maradt Sopronban, én pedig Budapestre jöttem tanulni. Ha akartuk, ha nem, mind inkább meglazult a kapcsolatunk, és ez a biztos távolodás az egyre bágyadtabbá váló zenei terveink végét is jelentette. Eleinte még megbeszéltük, ha épp otthon vagyok, meglátogatom őt, és újra összeállunk örömzenélni, de csak ritkán kerestem fel, és később már Nóri is leszokott arról, hogy ezt felemlegesse nekem. Lényegében zokszó nélkül elfogadta, hogy a kapcsolatunk felett alighanem eljárt az idő, és már soha nem lesz belőlünk magyar Simon és Garfunkel. Mint ahogyan más sem.

Mindenesetre a gitárhoz továbbra is ragaszkodtam, és soha nem mulasztottam el hétről hétre behangolni, még ha utána nem is kezdtem el játszani, csak nekitámasztottam a falnak, hogy az elvesztegetett lehetőségeim és a hanyagságom örök, néma tükre legyen.

Bori aznap este igazi meglepetéssel készült. Megtanulta az új Depeche Mode album The love thieves című számát gitáron, vagyis jobban mondva elkészítette a dal akusztikus átiratát. Miután vokállal kísérten előadta a régi számok közül a Somebody-t és a Cleant, zárásképp eljátszotta ezt az új darabot is.

A Black Celebration megjelenése óta mindketten fanatikus Depeche Mode-rajongók voltunk, ám velem ellentétben Bori még szenvedélyes gyűjtőnek is számított. Az esszenciális nagylemezek mellett az összes angliai kislemez, számtalan koncertfelvétel, remix-válogatás és videóanyag képezte hivatalos vagy kalózverzióban a tulajdonát. Ebből a hatalmas gyűjteményéből kaptam meg tavaly születésnapomra a Blasphemous rumours rendhagyóan szürke árnyalatú bakelitlemezét. A BR régtől fogva a kedvenc számom volt, és noha igazán meghatott ez a figyelmes gesztus, mégis nehezemre esett elfogadni ezt a kiemelt, megkülönbözetett szerepet. A háláról nem őriztem jó emlékeket.

A Depeche Mode az életünk megkerülhetetlen része volt, és közös, rejtjeles beszédtémája is egyben, amit csak a bennfentes rajongók érthettek, mindazok, akiknek személyes kapcsolatuk volt ezzel a zenével. Akkoriban mindkettőnket megkönnyebbüléssel töltött el, hogy Dave Gahan szerencsésen túlélte a súlyos drogtúladagolását, amelynek során két percen át a klinikai halál állapotában volt, valamint Alan Wilder kiválását követően a banda a nyugtalanító hírek ellenére mégsem oszlott fel, és több év hallgatás után végre előrukkolt egy új albummal, az Ultrával. Már a megjelenése napján megvettük az új lemezt, és együtt hallgattuk meg a kollégiumi szobában, miközben neki gyógyszertan-, nekem pedig élettangyakorlatom lett volna. Habár Bori némi csalódással az előző két lemez haloványabb folytatásának látta az új albumot, nekem hamar a kedvencemmé vált, és naponta legalább kétszer végighallgattam a CD-t, még ha ezzel komolyan próbára is tettem a többiek türelmét, különösképp Emíliáét, aki amolyan tisztes, érfelvágós zenének minősítette a korongot.

Bori aznap este ügyesen játszott, pedig akkoriban már csak ritkán gyakorolt. Korábban zenei általános iskolába járt, majd konzervatóriumba, mivel a szülei zenei pályára szánták. Ám Bori az utolsó évben megmakacsolta magát, és elhatározta, inkább orvosegyetemre megy és gyermekgyógyász lesz.

Az álmukat összeomlani látó, kétségbeesett szülők a hosszas, eredménytelen vitákat követően több nagynénit és nagybácsit is mozgósítottak a családból, hogy próbáljanak meg beszélni ezzel a zavarodott lánnyal, aki egy sípoló tüdő zörgésére cserélné Mozartot, és otromba bélhangokra Beethovent. A vasárnapi ebédekre meghívott nagynénik és nagybácsik tették is a dolgukat, fennhangon méltatva Bori gitár- és zongoratudását, valamint a tehetségének kimunkálásába fektetett megannyi értékes évet, amelyeket nem lenne szabad veszni hagyni. Lássuk be, ő született zenész, az orvosegyetemre pedig úgysem fogják felvenni. Akik oda jelentkeznek, már gyermekkoruk óta orvosok akarnak lenni. Már háromévesen bélbajos plüssállatokat és csipás szemű babákat gyógyítanak otthon, és mint a jó úttörők, nyilván ott segítenek, ahol csak tudnak. És te, Borikám, valljuk meg őszintén, nem ilyen típus vagy. Te inkább magadat szereted, nem igaz? No meg a szereplést. És hidd el, nincs ezzel semmi baj, édesem. Csak lássuk be, mire születtünk, és hol a helyünk az életben.

Bori tőle szokatlan nyugalommal hallgatta végig a sok Klári nénit és Ede bácsit, vagy legalábbis nekem így mesélte az egyik Gauloises-felhőbe burkolt visszaemlékezése során, és a fölös viták helyett inkább belevetette magát a módszeres tanulásba. És csak tanult és tanult, mígnem sokak meglepetésére már az első körben felvették az egyetemre. Noha épp csak elérte a szükséges pontszámot, akkor is bent volt, és ezzel sikeresen elnémított minden kritikus hangot a környezetében, még ha a csendes gyász ott is időzött hosszan az anyja elnyújtott sóhajaiban vagy a mélyülő ráncokban az apja homlokán.

Szerintem csakis dacból lehet a legjobb teljesítményt nyújtani, magyarázta. Alábecsülnek, nem hisznek benned, de te mégis megcsinálod, és aztán széles vásznon, kommentár nélkül odatolod a képükbe az eredményt. Pont így! Azzal, ha nem is széles vásznon, de kétségkívül kommentár nélkül, kecsesen felmutatta előttem a középső ujját.

Borit már a beköltözésem első napján megismertem, és mint később megtudtam, hírhedt volt kollégiumi körökben a nehéz természetéről és összeférhetetlenségéről. Minden újonnan érkezett lakótársat, ha nem volt számára kellően megnyerő, módszeres alapossággal készített ki és vett rá belátható időn belül arra, ha nem is emeletet, de legalább szobát váltson. Ám ha valakit egyszer elfogadott és megszeretett, ahhoz váltig ragaszkodott és szenvedélyesen kiállt mellette, ha kérte a másik, ha nem.

Hidd el, Borinak nagy szíve van, mondta Editke már az első napon, mire Emília vigyorogva még hozzátette, hogy az a szóban forgó szív amilyen nagy, legalább olyan sötét is egyben. Editke színlelt megrovással nézett rá, és a jobb meggyőzés kedvéért még keményen oldalba is bökte a másikat. Mint az általában vett jó kislányok, ő is szinte kötelességének érezte a látványos elhatárolódást minden bántónak vélt tettől és gondolattól.

Bori hamar megkedvelt, látva a sápadt, kislányos ártatlanságú arcom és hallva a fülének oly furcsán csengő nevem. Bemutatkozáskor alig akarta elengedni a kezem, miközben egyre csak ízlelgette a nevem, akár a minőségi borokat szokás.

Auróra. Mondd, mégis miféle név ez? Még soha nem ismertem senkit ilyen névvel. Vállat vontam. Mindig vannak, akik fennakadnak a nevemen. Aztán meg jönnek a lapos poénok az Auróra cirkálóval meg a november héttel. Amúgy a felhőbolond apám ragaszkodott hozzá. Mármint hogy így hívjanak. Talán ez volt az egyetlen döntés az életében, amit az anyám végül szabadon ráhagyott. Bori elvigyorodott. Szóval Weiss Auróra Borealis? – kérdezte lassan, tagoltan. Nem, ráztam a fejem, csak Weiss Auróra. És ezt olyasféle határozottsággal mondtam, hogy már nem is kekeckedett velem tovább. Zöld utat adott a 402-esbe.

Emília felhúzott lábakkal ült. Vékony karjaival átölelte mindkét lábszárát, az állát a térdein pihentette, így hallgatta Bori játékát. A gyertyák lángja sápadt fénybe vonta keskeny, hosszúkás arcát, kiemelve a formát a növekvő sötétből. A fények különös kontrasztja egészen megváltoztatta, szinte megszépítette őt, és ahogy figyeltem ezt a sima, rezzenéstelen arcot, furcsamód gyermekkorom egyik távoli tündérmeséjét juttatta eszembe, amikor a kicsit csúnyácska, de ezüstszín ruhájában mégis fenséges tündérhercegnő egyszer csak kilépett az erdő sötét fái közül, és megmutatta magát az addig még ismeretlen pompájában.

Emília általában keveset beszélt, és oly szelíd otthonossággal olvadt fel a hallgatásban, hogy szinte észrevétlenné vált a jelenléte. Néha meg is feledkeztem róla, hogy ő is ott van a szobában. Csendesen is közlekedett. Halkan zörgette a kulcsot és óvatosan nyitotta-zárta az ajtókat. Bori gyakran piszkálta emiatt. Olyan nesztelenül mászkálsz, mint a szellemek. Ha épp nem látlak, mindig a hátam mögé kell néznem, nem settenkedsz-e ott véletlen mögöttem. Bizonyára rossz a lelkiismereted, replikázott Emília, ha így van, azért ne engem okolj. Halljátok? – harsogta Bori, megint előjött belőle a pszichiáter. Mivel Emília köztudottan elmegyógyász akart lenni. Belőled meg a hülye picsa jött elő, adta meg Emília késedelem nélkül a választ. Erre Bori elröhögte magát, és sietve kapitulált.

Emília és Bori csoporttársak voltak az egyetemen, és a teljesen különböző személyiségük ellenére mégis egészen jól kijöttek egymással. Amennyire meg tudtam ítélni, Bori öntudatlanul sokat segíthetett Emíliának, hogy hozzá tudjon férni az érzéseihez, és képes legyen megélni, szabadon kifejezni azokat, míg Emília finoman kiegyensúlyozta a barátnője sodró, pusztító érzelmi hullámzásait, lehetőséget adva, hogy újra és újra magára eszméljen egy nálánál tisztábban csillogó tükörben.

Emília tele volt titkokkal és meglepetésekkel. Míg a másik két lányra képes voltam ráhangolódni és látni véltem őket, Emília általában csukott könyv maradt előttem, nehéz fedéllel és súlyos vaskapoccsal lezártan.

Tudod, rémes családja van, említette Bori egyszer. Az apja valóságos szörnyeteg. Pécsen laknak, de Emília inkább eljött Budapestre tanulni, csak hogy kimeneküljön abból a borzalomból, amit náluk otthonnak hívtak. Miféle borzalomról beszélsz? – kérdeztem. Bori a fejét csóválta. Én sem tudok sokat, de a hallottakat is inkább bizalmasan kezelném. Ne érts félre, Emi külön nem szólított fel a titoktartásra, de az emberi gonoszság megtapasztalásakor néha egyszerűen elfogynak a szavaid, és csak a néma, részvéttel teli csend marad. Csakis ez a csend, ami egyedül helyénvaló és elfogadható.

Emília kissé félrebillentette a fejét. A szeme fátyolossá, ábrándozóvá vált, és a tekintete mintha lágyan átsiklott volna Bori válla felett, belecsúszva, beleveszve a szoba sötétjébe, és így maradt némán és mozdulatlan, míg a másik végül abba nem hagyta a játékot.

Miközben Emília maradéktalanul feloldódni látszott a beszélgetéseinket elválasztó és Bori előadásának teret adó negyedórás szünetben, Editke mind inkább feszélyezetté vált, fészkelődött, és láthatóan nehezére esett figyelmes hallgatásba merülnie velünk. A zene megidézte mélység számára idegen, szorongató és talán veszélyes tartomány is lehetett. Nem voltak szavai a láthatatlanhoz. Csakis a kézzelfogható és mérhető dolgokhoz tudott és mert is biztonsággal kapcsolódni.

Mindig is ő volt a szobánk legvidámabb, életigenlő hangja. Még a hétköznapok monoton egymásutánját sem látta soha szürkének, és minden eseményben próbálta keresni és megtalálni azt a számomra csak nehezen definiálható szépet és jót, ami neki minden dolgok mértéke volt. Nem lehetett nem szeretni azt a kissé naiv és némileg még ártatlan, fogszabályzót viselő kislányt, aki mindig ott élt benne, akár a fák lombjai közt a madarak. Ha valaki először látta és beszélgetni kezdett vele, talán kissé butácskának hihette, pedig egyáltalán nem volt az. Mi több, négyünk közül gyakran épp Editke látta meg a dolgok hétköznapi lényegét, amely néha már oly nyilvánvaló volt, hogy pontosan emiatt kerülte el mindünk figyelmét.

Amíg az élet az általa szépnek és jónak vett tartományban mozgott, Editke is kiegyensúlyozott volt, de ha ez az egyensúly megbillent vagy legalábbis megborulni látszott, akár tavasszal a váratlan költözésem okán, Editke is mind inkább elvesztette a talajt a lába alól, és többnyire magát okolta a történtekért, mintha csakis a saját cselekedeteinek függvénye lenne a mások aktuális hogyléte. Bori szerint a mereven vallásos szülei nevelték ilyenné, elmélyítve benne az eredendő bűn gondolatát és összegubancolva mindezt az „apa azért szomorú, mert te rossz vagy” érzésével, hogy végül szüntelen jóvátételi kísérletekbe hajtsák a jó kislány és a jó diák szerepéért küzdve.

Editke valóban sokat tanult, lényegesen többet, mint mi, mégsem lett soha színötös. Hajlamos volt a vizsgákat rendre túlizgulni, néha meg egyszerűen csak leblokkolt és képtelennek bizonyult megmutatni a tudását mások előtt. Ha négyesnél rosszabb jegyet kapott, mindig elment újra vizsgázni. Elfogadhatatlannak tartotta, hogy végül ne summa cum laude végezzen. Csakis ez a minősítés férhetett bele a szép és a jó karcmentes világába.

Amíg a vizsgaidőszak tartott, Editke rendkívül fegyelmezett életet élt. Szinte kizárólag a tanulásra koncentrált, és csak a sikeres vizsgák napján engedélyezett magának külön szabadidős programot, szertartásszerűen ünnepelve meg az elért eredményt. Ám másnap reggel már, szigorú belső rendjét követve, újra bevonult a tanulószobába, összeállította a következő ütemtervét, és addig nem fejezte be a munkát, amíg az aznapi penzum végére nem jutott.

Mindig is irigyeltem a kitartását, ahogy a többiek is, de soha nem vallotta volna be egyikünk sem. Könnyebb volt egy hanyag legyintéssel elintézni őt, és elvenni a súlyát mindannak, amit csak elért.

Ellenben a vizsgaidőszakokon kívül Editke is többnyire nyitott volt és élményekre kész, és ha épp nem a barátjával lógott, akkor velünk töltötte minden szabadidejét. A barátját, vagy ahogy Emília hívta, azt a jól idomított, búsképű lovagot ritkán hívta el a közös programjainkra. Talán minket nem akart kellemetlen helyzetbe hozni, hogy vele ellentétben nekünk nincs állandó kapcsolatunk, vagy egyszerűen csak Boritól féltette a srácot, aki hithű feministaként készséggel kelt versenyre a fiúkkal, bármilyen elveket vallottak is.

Szóval négyünk közül, legalábbis a felszínen, talán épp Editke találta meg leginkább az egyensúlyt, még ha hajlamos is volt a szertelen túlzásokra és alkalmasint a konok önsanyargatásra is.

Amikor Bori a harmadik szám végére ért, Editke reagált elsőként. Tapsolni kezdett, bántón, hangosan, felrázva ezzel Emíliát és felrázva engem is. Mindketten messze jártunk még. Nem hagyott időt a visszatérésre.

Kissé bénultan ültem még a helyemen. Láttam, hogy Bori engem néz, csakis az én válaszomat várja, de képtelen voltam mosolyogni vagy bármiképp kifejezni a hálámat felé. Amint kicsúsztam a zene révületéből ebbe a csendes, társas semmibe, azonnal körülvett a közelgő egyedüllét félelme, amikor már mindhárman elmennek, becsukódik mögöttük az ajtó, és itt maradok egymagam, egy idegen lakás idegen falai közt, viselve a hülye döntésem minden következményét. Abban a percben legszívesebben meg nem történtté tettem volna mindent. Lányok, ez csak egy buta ötlet volt, amolyan áprilisi tréfa, inkább felejtsük el az egészet, és menjünk együtt haza. Ha akkor kinyitom a szám, és megpróbálok mondani valamit, csakis erre a riadt megkapaszkodásra lettem volna képes. Minden más csupán olcsó hazugság lett volna.

Megpróbáltam erőt venni magamon, és mosolyra húztam a szám, de nem lehettem túlontúl meggyőző. Bori mégis együttérző bólintással nyugtázta a válaszom, és legalább nem kellett szavakkal kifejeznem felé mindazt, ami akkor még számomra is kifejezhetetlen volt.

Soha nem fogom elfelejteni az első napodat a kollégiumban, lépett be Emília váratlanul a csendbe. Halkan bekopogtál. Szinte alig lehetett hallani. De mégsem kopogtál többször. Megvártad, amíg valaki végre ajtót nyit. Csak én voltam akkor a szobában. Amikor megláttalak a tengerészkék nadrágodban és abban a nyálas, rózsaszín felsőben, alig bírtam visszafojtani a nevetésem. Furcsa egy szerzet voltál. Meglehetősen félénk, már-már riadt, és amolyan réveteg, ábrándos teremtés is egyben. Mintha maga Alice csöppent volna ide közénk Tükörországból. De Alice hamar feltalálta magát, nem igaz? – kérdezte vigyorogva Bori, és cinkosul rám kacsintott. Én soha nem féltettem őt, kelt a védelmemre azonnal Editke, bár valójában senki nem támadott meg. Auróra egy erős, céltudatos, talpraesett lány, tette még hozzá nyomatékkal. Soha nem mulasztott el dicsérni, ha kértem, ha nem, és mindig hálás mosollyal nyugtáztam a hallottakat, tudván, hogy ez a mosoly csakis a támogató gesztusnak szól, és soha nem a szavak képtelen tartalmát illeti.

Ha jól emlékszem, eleinte minden hétvégén hazamentél, folytatta Emília elgondolkodva, aztán már csak kéthetente, végül havonta. De amikor vasárnap esténként visszaérkeztél, valami sosem változott. Mindig szépen ki volt bontva a hajad, és gondosan kisminkelted magad. Mintha készültél volna aznap este valahová. Miért, már az is baj, ha kifesti magát? – kérdezett vissza Editke némi sértettséggel. Emília lemondó arccal csóválta a fejét. Talán ezt mondtam volna? Ő legalább hazament, kardoskodott tovább Editke, te viszont sosem mész haza. Emília vállat vont. Na és? Mi közöd hozzá? Nem vitázni jöttünk, csillapította őket sietve Bori, látva a helyzet gyors eszkalálódásának lehetőségét.

Emília és Editke közt állandó konfliktusul szolgált a hétvégi hazamenetelek és a családi egység fontosságának kérdése. Másként gondolkodtak az Isten, haza, család témák háromszögéről, és nehezen tolerálták egymás álláspontját. A római katolikus Editke számára alapvető prioritást képezett a család, és elképzelhetetlennek tartotta, hogy ne lássa őket minden héten, míg Emília, a meggyőződéses ateista mindig is az autonóm és másoktól független egyén elsőbbségét hangsúlyozta. Egyikük sem engedett a maga igazából, és mindketten meggyőződéssel állították, hogy a másik fél az, aki ostoba téveszmék rabja, és nyilvánvaló hülyeségeket beszél.

Miért épp Alice Tükörországból? – kérdeztem vissza, csak hogy mihamarább továbblendítsem a megakadt társalgást, és megkíméljem magunkat egy újabb terméketlen vitától.

Emília cigarettát húzott elő, és körbeadta a dobozt. Editke kivételével mindnyájan vettünk. Bori előhalászta zsebéből az öngyújtóját, és mindünknek tüzet adott. Emília mélyet slukkolt, majd ahogy rám nézett, lassan, csücsörített szájjal felém fújta a füstöt.

Abban a könyvben van egy rész, amikor Alice találkozik Subidámmal és Subidúval. Ismered? Igen, feleltem, de már régen olvastam. Az idézett jelenet az erdőben játszódik. Alice egy harsány, erős zajra lesz figyelmes. Először azt hiszi, valamiféle vadállat hangja lehet, de a másik kettő felvilágosítja, hogy ezt a hangot valójában nem egy állat adja ki. Ez a Fekete Király horkolása. Aki éppen álmodik, emlékeztem vissza. Emília elégedetten bólintott. Igen, aki éppen álmodik. És ugyan kiről? Hát Alice-ről. És ha véletlenül felébredne, akkor Alice semmivé lenne, hiszen ő nem más, csak egy álomkép. A Fekete Király álma.

Micsoda hülyeség, jegyezte meg Bori, nem csoda, hogy soha nem olvastam Lewis Carrollt. Ez egyáltalán nem hülyeség, szögezte le Emília, ez a mese leglényegesebb része. Nem véletlenül tér vissza rá az író még a történet végén is. És nekem mi közöm van ehhez? – kérdeztem. Semmi, drágám, biztosított Bori, csak valaki már megint nagyot akart mondani. Emília hanyagul lepöccintette a hamut egy nyitott konzervdobozba, amelyben a csikkeket gyűjtöttük az este folyamán.

Amióta megismertelek, sokat változtál. Mintha nem is ugyanaz az Auróra lennél, vagy csak én láttalak akkor egészen másnak. Mintha felébredtél volna valami furcsa, mély álomból, vagy felébredt volna benned a Fekete Király, benned vagy általad, és ezzel megszűnt volna az a korábbi álom is, és vele mindaz, ami addig volt. Talán egy otthoni álom, talán épp a szüleid álma. Nem tudom.

Ennek így semmi értelme, vágott közbe Editke. Hát persze, hogy nincs, tette hozzá Bori, Emike már megint túl sokat ivott. Emília grimaszolva bemutatott neki. Ez ugyanaz a marhaság, mint amikor az a kínai fickó egyszer álmában pillangóvá változott, és végül már maga sem tudta, hogy valójában pillangó vagy ember, folytatta Bori. Csuang-ce, pontosított Emília. Mindegy, leszarom, legyintett Bori.

Én viszont azt hiszem, értem, jegyeztem meg halkan. Valóban? – érdeklődött Bori, akkor most álom vagy, drágám, vagy valóság? Azzal belecsípett a karomba. Ellöktem a kezét, és odébb húzódtam. Tényleg igazad van, Emília, helyeselt Bori, valóban nem álmodik. És most melyik az igaz, a Fekete Király vagy Alice? – tűnődött Editke visszatérve a kérdéshez. Megcsípjelek téged is, hogy megtudd az igazságot? Editke nyelvet öltött rá. Ha valaki itt felébredt ebben a csajban, az nem más, mint Csipkerózsika, szögezte le Bori, és miután ez a nagy ébredés megtörtént, megpróbálta gyorsan behozni az elvesztegetett éveket. Ennyi.

Komisz vagy, korholta Editke, pedig igazán lehetnétek kedvesebbek is a barátnőtökkel. Ki tudja, mikor látjuk ismét? Nem a világ végére mentem, léptem gyorsan közbe, és nem is szeretném, ha szem elől tévesztenénk egymást. Oké? Így legyen, toldotta meg Bori, hajszálnyival azelőtt, mikor már kínos lett volna a kérdésem nyomán támadt csend. Aztán ünnepélyesen koccintottunk.