Linának

1. TUDATOS JELENLÉT

„Ha egy ajtó előtt állsz és várakozol, akkor az ajtó előtt állj és várakozz.

Ha a feleségeddel vitatkozol, akkor a feleségeddel vitatkozz.

Ez a tudatos jelenlét.

Ha egy ajtó előtt állsz és várakozol, a várakozási időt pedig arra használod, hogy gondolatban a feleségeddel vitatkozz, akkor az nem tudatos jelenlét.

Akkor az egy nagy semmi.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

ELÖLJÁRÓBAN: Nem vagyok erőszakos ember. Épp ellenkezőleg. Én például még soha életemben nem verekedtem. Az első embert is csak negyvenkét éves koromban öltem meg. Ami a jelenlegi szakmámat tekintve meglehetősen későinek számít. Na jó, a rákövetkező héten ez a szám már csaknem féltucatra emelkedett.

Ez első hallásra talán nem hangzik túl biztatóan. De mindent, amit tettem, a legjobb szándékkal tettem. Mindez egy tudatos életmódváltás logikus következménye volt. Hogy egyensúlyt teremtsek a munkám és a családi életem között.

Az első találkozásom a jelentudatossággal elég gáz volt. A feleségem, Katharina kényszerített rá, hogy végre kikapcsoljak. Hogy dolgozzak egy kicsit a szerinte túlságosan alacsony terhelhetőségemen, elégtelen megbízhatóságomon és elferdült értékvilágomon. Hogy ezzel is adjunk még egy esélyt a házasságunknak.

Azt a kiegyensúlyozott, céltudatos, eszményekkel teli fiatal férfit akarta visszakapni, akibe tíz évvel ezelőtt beleszeretett. Bezzeg ha én mondanám csak egyszer is a feleségemnek, hogy de szeretném én is visszakapni a testét, azt, amelyikbe tíz évvel ezelőtt beleszerettem, a házasságunknak ott helyben vége lenne. Teljesen jogosan. Egy nő testén az idő nyilvánvalóan nyomot hagy. Nem így egy férfi lelkén. Ezért a feleségem ahelyett, hogy a testével plasztikai sebészhez fordult volna, elküldött a lelkemmel erre a jelentudatosság-tréningre.

Akkoriban a tudatos jelenlét, vagy más néven a jelentudatosság számomra csak egyike volt annak a jól ismert ezoterikus lemeznek, melyet időről időre, újabb és újabb kifejezéseket ráaggatva előszednek, és újdonságként adnak el az embereknek. A tudatos jelenlét, gondoltam, nem más, mint autogén tréning, csak nem fekvő pozícióban. Jóga hajlítás nélkül. Meditáció keresztbe tett lábak nélkül. Vagy ahogy a Manager Magazin cikke fogalmaz, amit a feleségem egy nap demonstratív módon a reggelizőasztalunkon felejtett: „A tudatos jelenlét a pillanat ítélkezésmentes és szeretetteljes érzékelése”. Ez a meghatározás számomra éppoly megfoghatatlannak tűnt, mint azok a kavicsok, amiket a végletekig ellazult emberek szeretnek értelmetlen módon tornyokba rakosgatni a homokos parton.

Hogy akkor is belementem volna-e ebbe a jelentudatosság dologba, ha csak ketten vagyunk, a feleségem és én? Nem is tudom. De volt egy kicsi lányunk, Emily, és őérte még azt sem bántam volna, ha Szodomából Gomorába küldenek, csak egy kicsi esélyt kaphatnánk még együtt, családként valahol a világban.

Így egy januári csütörtök estén találkozót beszéltem meg az új tréneremmel. Amikor „rendelője” nehéz faajtaja előtt megálltam, és becsöngettem, hogy többek között arról beszéljünk, hogyan tudnám hatékonyabban beosztani az időmet, máris huszonöt perc késésben voltam.

A tréner egy pazarul felújított régi épület földszintjén rendezte be a fogadószobáját, a város egyik előkelő negyedében. Egy ötcsillagos szálloda wellnessrészlegében láttam meg először a szórólapot. Az árlistát az internetről szereztem. Egy olyan valakinek, aki egy csomó pénzt szed ki mások zsebéből, hogy megtanítsa őket türelmesen, higgadtan viselkedni, biztos nem okoz gondot átmeditálni a fizetett késéseket. Gondoltam én. De a csengetésem után nem történt semmi.

Addig a pillanatig, míg ez a relaxációs guru ajtót nem nyitott, tulajdonképpen egész nyugodt voltam, hisz a késésemre teljesen elfogadható mentséggel szolgálhattam. Ügyvéd voltam – büntetőjogi –, és aznap késő délután váratlanul még egy előzetesbe helyezés is közbejött. Fő ügyfelem, Dragan Sergowicz egyik emberét a délutáni órákban rajtakapták egy ékszerüzletben, amint épp eljegyzési gyűrűt akart választani. Csakhogy pénz helyett töltött pisztoly volt nála. Miután az ékszerész által felsorakoztatott gyűrűk egyike sem nyerte el a tetszését, a fegyverrel jó nagy ütést mért annak halántékára. Az ékszerbolt tulajdonosa azonban ekkorra beindította a pult alatti riasztót, így az arra járőröző rendőrök egy földön fekvő ékszerészt, valamint egy férfit találtak, aki semmilyen ellenállást nem tanúsított a rá szegezett géppisztolyok láttán. A férfit a kapitányságra kísérték, onnan tájékoztattak engem és a vizsgálati bírót.

Korábban, joghallgatóként még abszolút igazságosnak találtam volna, hogy az ilyenfajta nagyágyúk a tárgyalásig előzetes letartóztatásban maradjanak, mielőtt több évre eltűnnek a süllyesztőben.

Azonban a szóban forgó nagyágyúk védőügyvédjeként szerzett sokéves tapasztalatomnak köszönhetően két óra elteltével máris szabadlábon járkálhatott ez az idióta.

Vagyis itt nem csupán arról volt szó, hogy elkéstem a tréningről. Hanem sikeresen késtem el. És hacsak ez a fickó nem akarja az óra teljes hátralévő részében a sértettet játszani, akár azt is elmesélhetem neki, hogy mi a titka a sikeremnek.

Az előbb említett fiatalember, akinek a fegyveres vásárlás a fixa ideája, huszonöt éves, és még mindig a szüleivel él. Korábban nem volt dolga a hatóságokkal erőszakos bűncselekmény miatt – csak kábítószerért ítélték el párszor. Vagyis nem állt fenn sem a szökés, sem a bűnismétlés, sem az összejátszás veszélye. És persze magáénak vallotta a házasság és a család társadalmilag elfogadott értékeit. Hisz mi mást keresett volna egy ékszerüzletben: a gyűrű ellopásával csupán azt akarta kifejezni, hogy kész megállapodni.

Oké, a kórházban fekvő ékszerész és a zsaruk számára már bizonyára kevésbé érthető, hogyan lehetséges az, hogy egy minden kétséget kizáróan erőszakos bűnöző aznap este már a barátai társaságában adja a nagymenőt, és jókat röhög a hatóságokon. Emiatt a feleségem is eléggé szkeptikusan tekint időnként a munkámra. Az én feladatom azonban nem az, hogy másoknak magyarázzam a jogrendszerünket. Az én dolgom, hogy ezt a rendszert a legjobb tudásom szerint használjam. Abból élek, hogy rossz embereknek segítek. És pont. Ebben pedig igenis jó vagyok. Kiváló védőügyvédként tartottak számon. A város egyik legtekintélyesebb ügyvédi irodájának dolgoztam. Éjjel-nappal bevetésre készen.

Igen, stresszes munka, az már szent. És nem is mindig lehet összeegyeztetni a családi élettel. Pont ezért álltam most ott ennek a jelentudatos fickónak az ajtaja előtt. Aki nem volt hajlandó beengedni… Amitől kezdtem kicsit ideges lenni.

Amúgy a stresszért cserébe egy sor ellenszolgáltatás jár: céges autók például. Méretre szabott öltönyök. Drága órák. Korábban nem nagyon izgattak a státuszszimbólumok. De ha a szervezett bűnözést kiszolgáló ügyvédként dolgozol, barátom, akkor oda státuszszimbólumok kellenek. Már csak azért is, mert ügyvédként te magad is az ügyfeled egyik státuszszimbóluma vagy.

Mindezzel együtt jár egy hatalmas iroda, egy dizájnos íróasztal és egy öt számjegyű havi fizetés a családnak: a gyönyörű kislányomnak, a nagyszerű feleségemnek és nekem.

Na jó, ebből egy meglehetősen magas négy számjegyű összeg már eleve a ház törlesztőrészleteire megy. Egy házéra, ahol egy imádnivaló gyerek él – akit a munkám miatt szinte soha nem látok– egy szerető anyával – akivel, ha találkozom, csak a vita van. Én azért veszekszek, mert feszült vagyok a munkám miatt, amiről nem beszélhetek a feleségemmel, mert utálja. Ő pedig azért veszekszik, mert egész nap egyedül kell vigyáznia a kislányunkra, ráadásul emiatt fel kellett adnia a menő osztályvezetői állását is egy biztosítási cégnél. Lehet, hogy kettőnk szerelme csak egy fiatal kis növény volt, amit nyilvánvalóan nem gondoztunk elég jól, amikor átültettük a nagyobb családi cserépbe. Röviden: mint oly sok sikeres fiatal pár – jó nagy szarba kerültünk.

Hogy a munkát és a családi életünket valahogy újra össze tudjuk egyeztetni, és mivel én voltam az egyetlen, akinek mindkettőben része volt, a feleségem úgy döntött, hogy nekem kell változtatnom. Elküldött hát ehhez a jelentudatosság-trénerhez. Aki most nem nyit nekem ajtót. Idióta. A nyakamban lassan végighúzódó feszültség halk, recsegő hangokban kezdett megnyilvánulni, valahányszor elfordítottam a fejem.

Újra becsöngettem. Úgy tűnt, a nehéz faajtót épp frissen mázolták. Legalábbis az illata alapján.

Végre kitárult. A férfi úgy állt ott, mintha mindvégig az ajtó mögül leskelődve csak a második csengetésre várt volna. Néhány évvel idősebbnek tűnt nálam, az ötvenes évei elején járhatott.

– Este nyolcra beszéltük meg – mondta egykedvűen, majd megfordult, és anélkül, hogy bármit szólt volna, elsétált a kopár folyosón. Követtem, míg egy közvetett megvilágítású, gyéren berendezett irodába nem érkeztünk.

A férfi eléggé aszkéta típusnak tűnt. Egy gramm felesleg sem látszott izmos testén. Az a fajta ember, akinek egy krémes akkor sem lenne képes hatni a testére, ha a bőre alá injekcióznák. A megjelenése rendezett volt. Tiszta farmert és az egyszerű fehér pamuting fölött vastag kötött gyapjúkardigánt viselt, valamint papucsot az egyébként mezítelen lábán. Semmi óra. Semmi ékszer.

Ennél nagyobb kontraszt nem is lehetett volna kettőnk között. Rajtam sötétkék, méretre szabott öltöny, fehér ing mandzsettagombokkal, kék- és ezüstszínű nyakkendő gyémántberakásos nyakkendőtűvel, Breitling-óra, jegygyűrű, fekete zokni és Budapest-cipő volt. Ruháim darabszáma messze meghaladta a szobában lévő bútorok számát. Két fotel, egy asztal. Egy polc könyvekkel és egy kis asztalka italokkal.

– Igen, sajnálom. Nagy volt a forgalom – feleltem, miközben, hogy még csak üdvözlésre se méltat, szívem szerint máris távoztam volna. A munkám miatti késésért való hibáztatást a feleségemtől is megkaphatom, méghozzá ingyen. Bár azok után, amit Katharinától kapnék, ha megtudná, hogy nemcsak elkéstem a tréningről, de rögtön azután dühösen távoztam is onnan, további két relaxációs trénerre lenne szükségem.

– Az utolsó pillanatban beesett egy előzetesbe helyezés. Rablás testi sértéssel. Nem tudtam csak úgy… – de miért én beszélek egész idő alatt? Hiszen ő itt a házigazda. Legalább egy széket felajánlhatna. Vagy mondhatna végre valamit. De ez a fickó csak bámul rám. Valahogy úgy, mint ahogy a lányom néz, amikor meglát egy bogarat az erdőben. De míg a bogár, ha ismeretlen faj fürkészi, ösztönösen megmerevedik félelmében, addig én reflexből állandóan beszélni kezdek.

– Biztos tudjuk kicsit gyorsabban is csinálni… ugyanannyi pénzért – próbáltam menteni a menthetőt a béna belépőm után.

– Az út attól még nem lesz rövidebb, ha futunk – kaptam meg válaszként.

Komolyan, a titkárnőim kávéscsészéin tartalmasabb bölcsességeket lehet olvasni. Ennek a fickónak az aranyköpését azonban most egy jó kávé sem tudná kárpótolni. Nagyon rossz kezdet.

– Foglaljon helyet. Kér egy kis teát?

Na végre! Leültem az egyik fotelbe, ami úgy nézett ki, mintha a múlt évezred hetvenes éveiben kapott volna formatervezési díjat, lényegében egyetlen krómozott csőből állt, amire durva, barna kordbársonyból készült kárpitot kötöztek. De mi tagadás, meglepően kényelmes volt.

– Van eszpresszója is?

– Zöld tea jó lesz?

A tréner láthatóan figyelmen kívül hagyta az eszpresszóval kapcsolatos felvetésem, és már töltött is az üvegkancsóból. Tejszerű oldalfalán látszott, hogy évek óta napi használatban áll.

– Tessék. Pont jó.

– Hát, őszintén szólva nem is tudom, hogy mit keresek én itt… – folytattam.

Görcsösen kapaszkodtam a teáscsészébe. Reméltem, hogy félbeszakít. De nem tette. Ügyetlen dadogásom befejezetlenül lógott a levegőben. Ott aztán találkozott a velem szemben ülő nyílt tekintetével. Miután világossá vált, hogy nem kívánok tovább beszélni, a tréner ivott egy kortyot a teájából.

– Csak harminc perce ismerem, de úgy gondolom, hogy rengeteget tanulhatna itt.

– Nem ismerhet harminc perce. Épp csak három perce jöttem be – jegyeztem meg élesen.

A tréner provokatív szelídséggel azt válaszolta:

– De harminc perce itt lehetett volna már. Nyilvánvalóan az első huszonöt percet valami egész mással töltötte. Aztán három percig az ajtóm előtt állt, és azon gondolkodott, hogy másodszor is becsengessen-e. Így van?

– Ö…

– Miután végre úgy döntött, hogy becsenget, az alatt a két perc alatt, amíg itt ült a szobámban, megtudtam, hogy nincs igazán oda az olyan beszélgetésekért, amelyek kivételesen csak önről szólnak, hogy kizárólag a külső körülmények határozzák meg a prioritásait, és úgy érzi, egy vadidegen előtt magyarázkodnia kell, mert nem bírja a csendet. Továbbá megtudtam, hogy nem tud intuitív alapon kezelni egy, a megszokott normáktól eltérő helyzetet, illetve teljes mértékben rabja a szokásainak. Na, hogy érzi magát?

Ejha! A fickónak igaza van, gondoltam.

– Hát, ha most nem akar szexelni velem ezen okok miatt, akkor pontosan úgy érzem magam, mint otthon – böktem ki.

A tréner erre félrenyelte a zöld teát, köhögni kezdett, majd teljes szívéből nevetett. Miután mindkettőt abbahagyta, felém nyújtotta a kezét.

– Joschka Breitner, örülök, hogy eljött.

– Björn Diemel, örülök, hogy megismerhetem.

A jég megtört.

– Szóval, miért van itt? – kérdezte Joschka Breitner.

Ezen el kellett gondolkodnom. Ezer okot tudnék említeni. Nehéz egyet megnevezni. Persze gondoltam, hogy biztos valamiféle nyitottságot kell tanúsítani egy jelentudatosság-trénerrel szemben. Én pedig ezt a Breitner urat a röhögőgörcse után tulajdonképpen egész szimpatikusnak találtam. De nem álltam készen arra, hogy kiteregessem a magánéletem intim részleteit. Breitner úr észrevette, hogy kétségek gyötörnek.

– Csak nevezzen meg öt dolgot, aminek köze lehet ahhoz, hogy most itt van.

Vettem egy mély lélegzetet. Aztán belekezdtem.

– A nap rövid, nem tudok kikapcsolni, túl érzékeny vagyok, túl stresszes vagyok, a feleségem idegesít, a gyerekemet sosem látom, és hiányzik. Ha van egy kis időm a gyerekemre, a gondolataim másutt járnak. A feleségem nem értékeli a munkámat, a munkám nem értékel engem…

– És nem tud számolni.

– Tessék?

– Az öt dologból kilenc a túlterheltség klasszikus tünete. Le tudna írni egy olyan helyzetet, amikor ilyesmit érez?

Nem kellett túl soká töprengenem azon, hogy mikor éreztem magam utoljára túlterheltnek, elmagyaráztam neki, hogy miért érzékeltem például olyan stresszes helyzetnek az ajtó előtti perceket. Beleértve az érzelmi ingadozásokat is.

Bólintott.

– Ahogy már mondtam, úgy gondolom, a jelen tudatos megélésének elsajátítása segíthet ebben.

– Rendben, akkor csináljuk.

– Van valami elképzelése arról, hogy mi is az a jelentudatosság?

– Gondolom, a következő találkozókon jó pénzért megtudhatom.

– Némileg megtapasztalta már akkor, amikor az ajtó előtt várakozott – mondta szelíden.

– Nem egészen ezen járt az eszem.

– Pontosan ez a lényeg: körülbelül három percig állt az ajtó előtt, és azon gondolkodott, hogy másodszor is becsengessen-e. Ebben a száznyolcvan másodpercben hányszor gondolt másra is?

– Hogy őszinte legyek, legalább százhetvenhatban.

– Merre jártak a gondolatai?

– Az ékszerboltban, a rendőrkapitányságon, az irodában, az ügyfelemnél, a lányomnál, illetve a feleségemnél, miközben vitatkozunk.

– Tehát gondolatban hat különböző helyen fordult meg ezalatt a röpke három perc alatt. Az összes érzelemmel együtt, amit ezek a helyek kiváltanak. Segített ez valamit önnek?

– Nem gondolom, én csak…

– Akkor miért csinálta? – kérdezte őszinte érdeklődéssel.

– Csak úgy megtörtént.

Ha egy ügyfelem tett volna ilyen kijelentést a bíróságon, azonnal megtiltottam volna neki, hogy bármi mást is mondjon.

– A jelentudatosság egyszerűen nem engedi, hogy csak úgy megtörténjenek a dolgok.

– Aha. Elmagyarázná ezt egy kicsit részletesebben is?

– Ez nagyon egyszerű. Amikor az ajtó előtt áll, akkor az ajtó előtt álljon. Ha a feleségével vitatkozik, akkor a feleségével vitatkozzon. De ha az ajtóm előtt áll, az időt pedig arra használja, hogy gondolatban a feleségével vitatkozzon, akkor nem tudatos a jelenléte.

– És hogyan kell tudatosan az ajtó előtt állni?

– Egyszerűen csak álljon ott. Három percig ne csináljon semmit. Rá fog jönni, hogy ha csak áll, a világa nem sodródik káoszba. Épp ellenkezőleg. Ha nem analizáljuk agyon a pillanatot, akkor nem találunk benne semmi negatívat sem. Akkor észre fogja venni a természetes dolgokat. A lélegzetet. A frissen mázolt ajtó illatát. A szelet a hajában. Teljesen magától. És ha szeretettel gondol magára, akkor e három perc alatt képes elengedni minden stresszt.

– Még csak nem is kellett volna másodszor csengetnem?

– Első alkalommal sem kellett volna csengetnie. Elegendő, ha mindenfajta szándék nélkül áll az ajtó előtt.

Úgy éreztem, ezzel az alapelvvel talán tudnék kezdeni valamit. Mindenesetre a nyakamban lévő feszültség eltűnt. Hogy Breitner úr pár perccel később épp az első gyilkosságom mantráját árulta el nekem, csak hetekkel később vált világossá.

2. SZABADSÁG

„A szabadság nem az, hogy mindig azt csináljuk, amit akarunk.
Már a gondolat is, hogy folyton csinálnunk kell valamit, egy csapda. A szabadság az, ha képesek vagyunk nem csinálni, amit nem akarunk.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

JOSCHKA BREITNER ÚJRATÖLTÖTTE a teáscsészéket.

– A legtöbb stressz, amit magunkra zúdítunk, azért van, mert a szabadságról teljesen téves az elképzelésünk.

– Aha.

– Tévhit, hogy a szabadság abban áll, hogy azt csinálhatunk, amit csak akarunk.

– Mi ebben a tévhit?

– A vélekedés, miszerint állandóan csinálnunk kell valamit. Ez a fő oka az ön által érzett stressznek is. Ahogy ott áll az ajtó előtt, és teljesen normálisnak találja, hogy mindenféle gondolat jár a fejében. Hiszen a gondolatok szabadok! Aha… és pontosan ez a lényeg: Elkapni azokat a szabad gondolatokat, amikor ön elkalandozik. Hiszen egyáltalán nem kell gondolkodnia. Ellenkezőleg. Egyszerűen meg kell tanulni nem gondolkodni, ha nem akar gondolkodni. Csak ekkor lesznek igazán szabadok a gondolatai.

– De nekem nem csak gondolkodásból áll a napom – próbáltam ellenkezni. – A legtöbb baj inkább abból származik, amit csinálok.

– Ugyanez vonatkozik arra is. Csak abban az esetben lehet igazán szabad, ha elfogadta legbelül, hogy nem muszáj semmit sem tennie, ha nem akar.

Nem muszáj semmit sem tennem, ha nem akarok. Szabad vagyok.

Nem egészen négy hónapra e találkozót követően pontosan erre a szabadságra fogok törekedni, teljes következetességgel. Azt akartam, hogy szabad legyek, és ne kelljen semmit sem megtennem, amit nem akarok megtenni. Sajnos ezzel korlátoznom kellett valaki más szabadságát – azáltal, hogy elveszem az életét. Nem azért csináltam én végig ezt a jelentudatosság-tréninget, hogy megmentsem a világot, dehogy, hanem hogy megmentsem saját magam.

A jelentudatosság nem „élni és élni hagyni”. A jelentudatosság azt jelenti: „Élj!” És egy ilyen felszólítás néha bizony hatással lehet mások kevésbé tudatos életére is.

Az első gyilkosságommal kapcsolatban a mai napig azt találom a legnagyszerűbb dolognak, hogy képes voltam ítélkezés nélkül, boldogan kiélvezni minden pillanatot. Pontosan úgy, ahogy a trénerem már az első találkozónkon vázolta, miként is kell ezt csinálni. Az első gyilkosságom teljesen spontán, az igényeimnek megfelelően, a pillanat hevében történt. Ebben az értelemben egy nagyon is sikeres jelentudatosság-gyakorlatnak számított. Annak a másiknak persze nem. Nekem viszont igen.

De akkor, amikor Breitner úr székében ülve a második teámat kortyolgattam, még senki sem volt halott. Hiszen azért voltam ott, hogy jobban tudjam kezelni a munkámmal járó stresszt.

– Meséljen a munkájáról. Ügyvéd, ugye? – kérdezte Breitner.

– Igen. Büntetőjogi.

– Vagyis gondoskodik arról, hogy ebben az országban minden ember tisztességes tárgyalást kapjon, függetlenül attól, hogy mivel vádolják. Ez igen értékes munka.

– Igen, korábban én is ebben a hitben éltem. Végig az egyetemi tanulmányaim során, a jogi gyakorlatom alatt és még a karrierem kezdetén is. De sajnos a sikeres büntetőjogi ügyvédek munkája a valóságban teljesen másképp néz ki.

– Miért, hogyan?

– Gondoskodom róla, hogy a seggfejeket ne érje akkora bosszúság, mint amit megérdemelnének. Erkölcsileg még csak távolról sem értékes. De rendkívül jövedelmező tevékenység.

Elmeséltem neki, hogyan csatlakoztam a von Dresen, Erkel és Dannwitz Ügyvédi Irodához, vagyis a DED-hez, rögtön azután, hogy felvettek az ügyvédi kamarába. A DED egy közepes méretű, gazdasági ügyekkel foglalkozó ügyvédi iroda volt. Beleértve annak minden büntetőjogi vonatkozását. Egy csomó nyakkendős alak, akik nagyon komolynak képzelik saját magukat, de valójában egész nap semmi mást nem csinálnak, mint újabb és újabb pénzügyi kiskapuk után kutatnak a pofátlanul gazdag ügyfelek számára, és próbálják megmenteni azokat, akik ellen minden erőfeszítésük ellenére gazdasági bűncselekmények, adócsalás, sikkasztás vagy hűtlen kezelés miatt büntetőeljárást indítottak. Ahhoz, hogy az ember újoncként labdába rúghasson, két államvizsgát kell kitűnően letenni, valamint több szakmai gyakorlatot is teljesíteni kell, mindenfajta fizetés nélkül. De még azok közül is, akik megfelelnek ezeknek a követelményeknek, csupán minden tizedik jelentkező juthat be. A második államvizsga után közvetlenül állást kapni itt maga volt a lottó ötös a jelentkezési sorsoláson. Nekem marha nagy szerencsém volt. Legalábbis akkoriban így gondoltam.

– Ma már nem így gondolja? – kérdezte Joschka Breitner.

– Nos, a dolgok egyszerűen másképp alakultak az évek során, mint amire számítottam, amikor felvettek.

– Ezt hívják életnek. Mi történt?

Nagy vonalakban felvázoltam a karrieremet. Meséltem a borzalmas kezdő fizetésről és a borzalmas munkakörülményekről. Heti hat és fél nap. Napi tizennégy óra. Minden egyes percben hideg, számító karrieristákkal körülvéve, akik fel-alá rohangálnak ebben a mókuskerékben, abban a reményben, hogy egy nap majd beveszik őket partnernek.

Tudom, miről beszélek. Én is csak egy voltam közülük.

Az első ügyfelem egy olyan fickó volt, akit korábban még soha nem képviselt a cég. Az újonc ügyvéd megkapta az újonc ügyfelet. Az ügyfelet amúgy Dragan Sergowicznak hívták, de ezt a trénernek nem említettem. Csak annyit mondtam, hogy egy „kétes” alak volt. A „kétes” kifejezés amúgy igencsak enyhe kifejezés Dragan üzleti stílusára. A piros lámpa fénye, amiben dolgozott, vakítóbb volt a sebességmérő villanásánál is, amit százharminccal kap el az ember egy harmincas zónában.

De Dragan pénzügyileg igen sikeres volt, és néhány „komoly” DED-ügyfél, aki tartozott neki egy szívességgel, beajánlotta őt hozzánk.

Az első találkozásunkkor Dragan azt mondta, adócsalásról van szó. Ami nem is volt teljes hazugság. De nem is felelt meg az ügyészség által felhozott vádaknak. Dragan néhány kritikus kérdés miatt kórházba küldte az adóhivatal ügyével megbízott alkalmazottját. Miután a hivatalnok némileg magához tért, és képes volt szilárd ételt enni és vallomást tenni, furcsamód nem rémlett neki sem az adócsalás, sem Dragan látogatása. Azt vallotta, hogy egyszerűen csak szerencsétlen baleset volt az egész.

A következő években Dragan két ökle sokkal hatékonyabbnak bizonyult, mint az én két államvizsgám együttvéve.

Dragan nemcsak brutális strici volt, hanem nagymenő díler és fegyverkereskedő. Amikor találkoztam vele, üzletét többé-kevésbé egy sor félig-meddig legális import- és exportcég mögé rejtette. Röviden: Dragan még a munkaadóm igencsak tágan értelmezett „komoly ügyfél” fogalma szerint is egy úgynevezett „nemszeretem” ügyfél volt – aki ugyan sok pénzt hozott a cégnek, de akivel a külvilág előtt nem igazán lehet büszkélkedni.

Ez persze nem akadályozta meg az ügyvédi iroda partnereit abban, hogy minden ismert pénzügyi trükkbe beavassanak, ami még inkább Dragan malmára hajtotta a vizet.

Dragan lett az első szakmai kihívásom. Minden ambíciómat arra fordítottam, hogy korszerűsítsem az üzleti portfólió-
ját, s így tevékenységét távol tartsam az ügyészség radarjaitól. Fő bevételi forrása továbbra is a kábítószer, a fegyverek és a futtatás maradt. Ettől kezdve azonban a bevételt számos fuvarozó vállalaton, franchise cégen vagy szórakozóhelyen keresztül áramoltattam, melyekben időközben részesedést szereztem Dragan számára. Emellett megmutattam neki azt is, hogyan lehet csalással uniós támogatási pénzekhez jutni nem létező bulgáriai padlizsánültetvényekre, és hogyan lehet a különböző bevételi forrásokat megcsapolni a piacon mozgó opciós papírokkal, ami legalább olyan törvényellenes, mint a kábítószer-kereskedelem, de ahol legalább senkinek sem törik be az orrát. Ráadásul mindkettő államilag támogatott dolog. Az én segítségemmel a nyilvánosság számára Dragan néhány év alatt brutális dílerből és striciből félig-meddig elismert üzletemberré változott át.

Ezalatt sikerült mindent tökélyre fejlesztenem, amit az egyetemen nem tanítottak. Hogyan lehet „befolyásolni” a tanúkat, „jobb belátásra bírni” az ügyészeket, „magunk mellé állítani” az alkalmazottakat. Röviden: képes voltam befolyásolni az embereket.

– És tudja, hogy miért tettem? – kérdeztem Breitner urat.

– Világosítson fel!

– Először is azért, mert ez állt a munkaszerződésemben. Én nem vagyok rossz ember. Komolyan. Inkább szorongónak és unalmasnak mondanám magamat. És kötelességtudónak. A kötelességtudat talán a leginkább negatív tulajdonságom. Teljesen tisztában vagyok azzal, hogy a rendszer, aminek kialakításában én magam is részt vettem, nem jó. Méghozzá sem másoknak, sem magamnak. Egy olyan rendszer, amiben az erőszakot, az igazságtalanságot és a csalást jutalmazzák, és amiben a szeretet, a méltányosság és az igazság negatív értékek, az nem lehet jó. De attól még én lehetek jó. Legalábbis a rendszer keretein belül. Kötelességtudatom által hajtva hosszú éveken át mindent beleadtam, hogy ez a rendszer működjön. S eközben szinte észre sem vettem, hogy lassan, de biztosan a stréber államjogászból a szervezett bűnözés tökéletes ügyvédjévé váltam.

Bizonyos értelemben egyszerűen csak élveztem, hogy tökéletesen elsajátítom a mesterségemet. De a perfekcionizmus nem minden. Minden valamirevaló ügyvédnek sikerülhet kihúznia az ügyfelét a csávából. De az nem változtat alapjaiban a helyzeten. Igazság szerint Dragan még a legdrágább öltönyében sem vált igazán komoly üzletemberré. Egy őrült, mindenre elszánt vadállat volt, és az is maradt.

Az ügyvédi titoktartási kötelezettséget megtartva több beteges kegyetlenséget kellett meghallgatnom tőle, mint amennyit Charles Manson gyóntatója valaha is hallott. Ugyanakkor vödörszámra zúdítottam a szart a versenytársakra és bűntetteinek esetleges szemtanúira, és még azon csodálkoztam, hogy egy ponton miért bűzlök én magam is. De tényleg nem vettem észre, míg az érzékeny szaglással rendelkező feleségem nem figyelmeztetett rá. Ő volt az, aki rádöbbentett, hogy nem élhetem tovább ezt az életet.

3. légzés

„A légzés összeköti a testünket és a lelkünket. Amíg élünk, lélegzünk. Amíg lélegzünk, élünk. A légzésben menedékre találhatunk. Ha a légzésre összpontosítunk, a test és a lélek közötti kapcsolatra összpontosítunk. A légzéssel csillapíthatjuk a negatív érzelmek hatását.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

JOSCHKA BREITNERNEK ELMESÉLTEM a szinte biztosra vehető félelmemet, miszerint soha nem lehetek partner a cégnél, éppen azért, mert elég sikeresen kezeltem egy úgynevezett „nemszeretem” ügyfelet. „Nemszeretem” ügyvéd lettem. Egy sikeres „nemszeretem” ügyvéd. De: a „nemszeretem” ügyvédek bizony nem lehetnek partnerek.

Feltűnt, hogy már a történet elmesélésétől is ziháló légzés, gyomorfájás lépett fel nálam, és a nyakam is újra feszülni kezdett.

– Mikor tudatosult önben először, hogy az értékei megváltoztak?

Egy pillanatra elgondolkodtam ezen a kérdésen, és egyszeriben eszembe jutott egy meghatározó jelenet.

– Egyik este volt egy pillanat. Emily lányunk akkor még nagyon kicsi volt, talán két hónapos. Akkor persze még nem aludta át az éjszakát. Mivel Emily kezdettől fogva cumisüveget kapott, a feleségem és én egymást váltva éjszakáztunk. Mint mindig, aznap is sok dolgom volt. Ennek ellenére szívesen csináltam. Azok a csendes pillanatok éjszaka, kettesben a kislányommal a babaszobában, az egész olyan volt, mint egy külön békés világ… Na igen, mindenesetre egyik este épp a karomban tartottam a kis evéstől kimerült Emilyt, aki büfizett és gügyörészett, én pedig próbáltam álomba ringatni, azt mondogatva neki, hogy milyen szép a világ. És egyszer csak rádöbbentem, hogy a gyerekkorom világa tényleg szép volt. De az a világ, amiben most élek, nem az.

Joschka Breitner egy ideig lassan bólogatott, aztán megkérdezte:

– És mi az oka, amiért ennyire megváltozott? A pénz miatt?

Elgondolkodtam. Nem, tévedés lenne azt állítani, hogy a pénz az egyetlen dolog, ami a munkámhoz vonzott.

– Szeretem, ha képes vagyok megoldani valamit. De gyűlölöm azokat, akikért ezt teszem.

– Miben nyilvánul ez meg?

– A szeretet vagy a gyűlölet?

– Az, amiért itt van.

– Az utóbbi miatt vagyok itt.

– Szóval, milyen hatással van önre fizikailag?

– Feszül a nyakam, fáj a gyomrom, folyton légszomj gyötör…

– Akkor a mai foglalkozást egy légszomj elleni gyakorlattal fejezzük be.

Breitner letette a teáscsészét, meglazította az ujjait, és egy mozdulattal felállt. Én is felálltam. Szkeptikusan néztem rá. Komolyan meg akar tanítani arra, hogyan lélegezzem ki a haragomat egy pszichopata bűnözővel és egy feleséggel szemben, aki nem ért meg?

– Húzza ki magát. Hát egyenes, mellkas kissé előredől. Lábak vállszélességben. A térdek enyhén behajlítva.

Megmutatta, hogyan kell csinálni, én pedig próbáltam utánozni őt.

Semmi sem történt.

– És most?

– Lélegzik már?

– Negyvenkét éve folyamatosan.

– Akkor most az egyszer figyeljen is a légzésére – oktatott ki Breitner. – Érzi már valahol a testében?

– Érzem a…

De Breitner félbeszakított.

– Ez egy költői kérdés volt. Ennek a gyakorlatnak az a szépsége, hogy nem számít, hol érzi a lélegzetét. A lényeg az, hogy érezze valahol. Tehát nem kell válaszolnia a lélegzetével kapcsolatos kérdéseimre. Csak saját magának. Az egyetlen dolog, ami számít, hogy megtapasztalja, mennyi kellemes dolog történik a testében. A légzése az oka és a bizonyítéka annak, hogy él. Ami már maga a csoda. Nem konkrétan önre vonatkozóan, hanem általában minden élőlényre. A légzés összeköti a testet és a lelket. Szóval hol érzi a lélegzetet, amikor belélegez?

Nem mondtam semmit, csak éreztem.

– Hol érzi a lélegzetet, amikor kilélegez?

Megint nem mondtam semmit.

– És most próbálja meg érezni a teste egészét.

Lélegeztem, és tovább keresgéltem magamban. Á, ez unalmas szarság.

– Szóval ez a tudatos jelenlét? – próbáltam befejezni a gyakorlatot.

– Ha képes a légzésére figyelni, akkor tudatosan cselekszik. Így van.

– És ezzel vajon meg tudom változtatni a körülöttem lévő idiótákat is? – kérdeztem.

– Nem. Ezzel megváltoztathatja a reakcióját ezekre az idiótákra.

– Szóval az idióták nem tűnnek el?

– Nem, de az önre gyakorolt hatásuk igen. Mi van a légszomjjal, a nyakfeszüléssel és a gyomorfájdalommal?

Igen, éreztem magamban. Minden eltűnt. Csodálatos volt.

– Nincs többé – mondtam.

– Szóval, ha legközelebb idegesíti a felesége, vagy undorodik az ügyvédi irodától, menjen ki egy pillanatra a mosdóba, és lélegezzen.

– A mosdóba? Na de ott…

– Akkor vegye a levegőt a száján keresztül. Mindenesetre az egy nyugodt hely. Három ütemen keresztül lélegezzen be és ki, és a légszomj megszűnik. Ezután jobban fogja érezni magát. És könnyebben kezel majd bármilyen problémát. Ennyit mára.

– Rendben. Jövő héten ugyanekkor?

– Nem, jövő héten időben.

Nem is volt akkora hülyeség, amit Joschka Breitner mondott. A nyakfeszülés legalábbis megszűnt. Így ettől kezdve minden héten csütörtökön találkoztam Breitnerrel. Így, nyolc körül. De legtöbbször később.

4. IDŐSZIGETEK

„Ahhoz, hogy ne vessz el a rád zúduló elvárások tengerében, meg kell teremtened a saját időszigeteidet. Ezek védett terek, ahol tudatosan azt teszed, ami jó neked. Itt nem létezik a ’muszáj’. Itt nem létezik az ’én’. Az idősziget nem is hely, inkább időtartam, ami lehet egy perc vagy egy egész hétvége. De mindenképp olyan időtartam, ami csak a tiéd, amit te határozol meg, és amit neked kell megvédened. Akár a hajótörést szenvedett ember, itt békére, táplálékra és életerőre találsz. Te döntöd el, mikor lépsz be az időszigetre. Te döntöd el, mikor hagyod el az időszigetet. Megvéded a betolakodókkal szemben. És számíthatsz rá, hogy az idősziget ott vár rád, mindenkor.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

A LÉGZŐGYAKORLATOK AZONBAN még korántsem tudták helyrerakni a világom. Ha az ügyfelemnek, Dragannak például megemlítettem volna a jelentudatosság-tréninget és a légzőgyakorlatokat, onnantól kezdve úgy nézett volna rám, mint valami lihegő buzira. Az elkövetkező hetekben Dragannak köszönhetően ki sem látszottam azokból a munkákból, amiket ki kellett volna lihegnem magamból. Többek között a fejébe vette, hogy az egyik legális ingatlanát a város legfényűzőbb bordélyházává alakítja át. A vágy nemes temploma egy klasszikus stílusú épületben. Öt szinten. Volt azonban egy aprócska jogi probléma, amely megoldásra várt: Az ötből négy emeleten különféle bérlők laktak, a földszintet pedig egy óvoda használta. Mondanom sem kell, az épület bordélyházként való üzemeltetését a jelenlegi fejlesztési terv nem tartalmazta. Többtucatnyi iroda meggyőzésére lett volna szükség, hogy fű alatt támogassák a projektet. Szinte minden este úton voltam Dragannal vagy az ő megbízásából, hogy tájékoztassam partnereinket az ajánlatunkról, meggyőzzem vagy megfenyegessem őket, valamint teszteljem a fájdalomküszöbüket – mindezt annak érdekében, hogy nyélbe üthessük az üzletet.

Ennek ellenére mindig sikerült közbeiktatnom egy-egy apró zöldlégző- és jelentudatosság-gyakorlatot, melyeket a hosszú munkanapra szépen elosztva végeztem. Lélegeztem az építési iroda liftjében, miután a vezetővel folytatott tárgyalás során kipuhatoltam, mi minden „jót” tehetnék érte anélkül, hogy nyílt vesztegetésbe vagy fenyegetésbe kezdenék.

Lélegeztem a bérlők mosdójában, miután tájékoztattam őket, hogy merő véletlen folytán nagyon könnyen áram és víz nélkül maradhatnak, ha nem költöznek ki azonnal önként a lakásból.

Lélegeztem a cég irodájában, miután egy kollégám, akit három évvel utánam vettek fel, közölte, hogy a következő hónaptól partnernek léptették elő.

És ezek a kis lélegzetvételnyi szünetek valóban csökkentették a feszültséget, amit minden tisztességes ember érez, amikor manipulál, fenyeget vagy irigyel másokat.

A folyamatos munkahelyi stressz mellett Katharina is észrevette, hogy hajlandó vagyok dolgozni magamon. Ennek ellenére, vagy talán éppen ezért, a következő két hétben kapcsolatunk szempontjából fontos döntést hoztunk.

Átmenetileg szétválnak útjaink – közös kísérlet a helyzet tisztázására. A varázsszó ebben is az „idősziget” volt. A téma a következő találkozónk során került szóba Breitnernél.

– Meséljen az otthoni stresszről – kérte, miután mindketten a kezünkben tartottunk egy csésze zöld teát.

– Hol kezdjem? – kértem tőle segítséget.

– Onnan, amikor megismerkedtek.

– Katharina és én a szakmai gyakorlatunkon találkoztunk először. Jó tíz évvel ezelőtt. Utálta a tanulmányait, és csak gyakorlati megfontolásból küzdötte végig magát az egyetemen, hogy később biztos álláshoz jusson. Hihetetlenül nehéznek találta, és sajnáltam, hogy annyira másként gondolkodik, mint én. Én rendkívül izgalmasnak találtam az egészet. Egy jobb világért akartam harcolni. Egy kávészünetben valahogy szóba került a téma, és igencsak vonzónak találtuk a köztünk lévő ellentéteket.

– A különböző tanulmányi motivációk miatt még nem szoktak összejönni az emberek.

– Nem, természetesen nem. Vonzónak találtuk egymást is, mindketten szinglik voltunk. Jókat tudtunk beszélgetni, és az ágyban is jó volt együtt. Így hát összejöttünk.

– Egy Volkswagen Golf kapcsolat.

– Egy micsoda?

– Az emberek általában ugyanazon okok miatt szállnak be egy Volkswagen Golfba. Annyira nem néz ki rosszul, ha nincs más, megteszi, és tökéletesen alkalmas arra, hogy eljussanak A pontból B pontba, sőt néha még száguldozni is lehet vele.

– És ezzel mi a baj?

– Semmi. Hacsak nem egy régi Ford Mustangról álmodik, a felesége pedig egy Fiat 500-asról.

– Mi értelme van egy öreg Ford Mustangnak, ha félúton lerobban alattam?

– Nekem nem az a benyomásom, hogy azért van itt, mert a Golffal célba ért.

– Mindenesetre hosszú időn keresztül nagyon is jól éreztük magunkat a Golfban.

– A felesége végül rátalált arra a biztos állásra, ami miatt olyan sokat szenvedett az egyetemen?

– Egy biztosítótársaságnál kezdett el dolgozni, mivel… Őszintén szólva, a mai napig nem értem, miért pont egy biztosítótársasághoz ment. Valószínűleg azért, mert ha valaki mindenféle cél nélkül kezdi el a munkáját, akkor nem áll fenn a veszély, hogy az évek során elveszíti ezeket a célokat. Amúgy meg, egy adrenalinmentes munka legalább nem teheti függővé az adrenalintól, nem igaz?

– És a sekélyes erkölcsi célok nem teljesülése nem is fáj annyira.

Aú, ez a megjegyzés fájt. De folytattam a visszaemlékezést.

– Onnantól kezdve, hogy mindketten megkaptuk az első fizetésünket, elkezdtük, szintén együtt, két kézzel költeni. Amikor csak időnk engedte. Nagyszerű éttermek, egzotikus utazások, drága első lakás.

– Milyen ember Katharina?

Kicsit kényelmetlenül éreztem magam a székben. Erre a kérdésre két lehetséges válasz volt. Az egyik, ami tetszett. És egy olyan, ami egyáltalán nem tetszett. A kellemes válasszal kezdtem.

– Amikor megismertem, nyitott, elővigyázatos, szeretetteljes, humoros volt. Sokat tudtunk másokon nevetni.

– És most?

Ez volt a kellemetlen része.

– Zárkózott, szorongó, Emilyhez gyengéd, velem szemben rideg, teljesen humortalan. Nincs többé közös nevetés másokon. De Katharina kiválóan ért ahhoz, hogy elkeseredetten becsméreljen mindenki mást.

– Hogyan lett ilyen?

– Valahogy minden, aminek elvileg örömet kéne okoznia, kötelességgé vált. A „Ma ki sem kelünk az ágyból” átváltozott „Mikor mondjuk már fel végre a lakást, különben soha nem költözünk össze” szólammá. A „Meg tudnék öregedni veled” átalakult „Anyám szerint lassan már össze kéne házasodnunk” felszólítássá. Az „Azt akarom, hogy te legyél a gyerekeim apja” után „Ha most nem hagyom abba a tabletta szedését, hat év múlva túl öreg leszek egy harmadik gyerekhez” lett.

– A szőke herceg pedig, akinek ki kellett volna szabadítania a hercegnőt a tanulmányai börtönéből, egy mindenre rábólintó Golf-sofőrré változott – helyeselt Breitner.

– Hogyhogy mindenre rábólintó? Én komolyan gondoltam, hogy az összeköltözés, a házasság és a családalapítás mind-mind nagyszerű dolog. Különben nem csináltam volna. De valahogy azt hittem, ez több örömet fog okozni. Szerettem volna mindezt igazán megélni, és nem csak kipipálni a listán. Minél inkább a klasszikus úton haladt a kapcsolatunk, annál jelentéktelenebbé vált. Mindketten a karrierünkön dolgoztunk. Mindkettőnknek az volt a fontos, hogy a másik sikeres legyen. De hogy milyen karrierről van szó, eleinte nem nagyon érdekelt, és az évek múlásával egyre inkább teherré vált. Katharina egyre jobban utálta, amit csináltam. Hogy ő mivel töltötte a napjait a munkahelyén, arról én nem sokat tudtam. De mindkettőnket megelégedettséggel töltött el, hogy a másik jó sokat keresett.

– Életképes alapnak hangzik, legalábbis pénzügyileg.

– Aztán öt év után összeházasodtunk. Két évvel később jött Emily.

– Tervezett gyerek?

– Abszolút. Ráadásul azt kívántam, bárcsak a gyerekvállalás szó szerint új életet hozna a kapcsolatunkba. De nem így lett.

– Nem mondja! Hogy ha két felnőtt együttesen nem tud elérni valamit, akkor hogyan lenne képes arra egy gyerek egyedül?

Egy pillanatra elgondolkodtam ezen. Valahogy ezek a kis közbeszólások egytől egyig kínosan elgondolkodtatóak voltak.

– Katharina teljes mértékben az előírásoknak megfelelően végezte Emily gondozását. Szoptatás az előírások szerint. Elválasztás az előírások szerint. Szülő-gyerek programok az előírások szerint. Babaúszás az előírások szerint. Baba-mama torna az előírások szerint. És ezeket az előírásokat mindig kizárólag az anya határozta meg. Így lett a vágyott gyerekből előírások szerinti gyerek. De nem volt előírás a kapcsolatunkra vonatkozóan. Otthon csupán használhatatlan nulla voltam pénisszel. Ha időben hazaértem, mindent rosszul csináltam. Ha túl későn értem haza, azt is rosszul csináltam. Nem maradt más választásom, mint hogy még jobban belevessem magam a gyűlölt munkámba. Ott legalább voltam valaki. Ott sem tekintettek partnernek, de legalább szabad kezet kaptam, és minden érintett bizalmát élvezhettem.

– És ez Emily születése óta tart?

– Úgy nagyjából. Igen. Amióta kettőnk helyett dolgozom. Amióta Katharina otthon van Emilyvel… ha épp nem valami anya-gyerek tanfolyamon vesznek részt. Holott Katharina gyűlöli a többi anyát, de hogy véletlenül se csináljon semmit rosszul, mindenhova eljár, ahova ők. A lányomat szinte csak akkor látom, amikor alszik. Ő szinte soha nem lát engem. Sokszor idegesen megyek haza, de ott csak a túlontúl fáradt feleségem vár, és egyre gyakrabban hajbakapunk. Katharina már azt is megkérdezte, hogy miért megyek haza egyáltalán. Na, erre nem tudtam mit mondani.

– Most már tud?

– Nem, most se tudok – vágtam rá habozás nélkül.

Ez a válasz sebészi pontossággal vágta ketté a beszélgetésünket. A beszélgetésben beállt szünet nagyon hosszú volt. De egyben megnyugtató. Joschka Breitner a szünet végére egy meglepetéssel rukkolt elő.

– Ismeri az időszigeteket?

– Tessék?

– Időszigetek. Korlátozott időtartamok, melyekben csakis azt teszi, ami önnek jó. Semmi mást.

– Ha jól sejtem, arra gondol, amit a szüleim generációja a „hétvége” vagy „ünnepnap” fogalmakkal illetett.

– Igen. Amit az önök generációja aztán okostelefonra cserélt. Hétvégék és ünnepnapok helyett mostantól állandó elérhetőség és jelentudatosság-tanácsadó a kulcsszó.

– Nem valami szerencsés csere.

– Én a magam részéről elég jól élek belőle.

– És hogyan segíthetnének az én helyzetemen ezek az időszigetek? – érdeklődtem.

– Nos, érdekes módon az idősziget-koncepció egy részét már meg is valósította. Mivel otthon nem érzi jól magát, inkább a munkájába menekül. Ott legalább nem zavarja a felesége. Bár nekem úgy tűnik, mily meglepő, a pszichopata ügyfél semmivel sem jobb, mint a frusztrált feleség.

– És mi lenne az alternatíva?

– Egyszer tegyen valamit kizárólag saját magáért. Teremtsen magának egy feleség- és pszichopatamentes helyet.

– De én azt a kevés időt, ami a munka mellett marad, a családommal szeretném tölteni.

– Azzal a családideállal, ami a valóságban nem létezik. Nyilvánvalóan sem önnek, sem a feleségének, és főleg a kislányának nem segít azzal, ha csak fizikailag van jelen otthon, de közben legbelül továbbra is a munkájával és a házasságával küszködik. Ön és a felesége is azt szeretné, ha mentálisan is részt venne a családi életben. Hozzon létre tehát egy fix időszigetet csak a családja számára. Ez idő alatt semmi más nem számít. És élvezze ki ezt az időt.

– És ezen az időszigeten a feleségem a főnök?

– Természetesen nem. Ez az ön időszigete. Felőlem létrehozhat egy időszigetet csak kettejüknek, magának és a lányának. Amikor ott van, akkor egyedül a lányának van ott. Ha nem tud ott lenni a lánya számára, akkor jobb, ha azonnal el is megy onnét. Lehet amúgy, hogy egy fizikai különválás egy kis nyugalmat hozna az ön és a felesége életébe. Így megtanulja – és talán a felesége is –, hogy csakis azzal foglalkozzon, ami fontos azon a helyen, ahol éppen van.

Még aznap este előálltam Katharinának a javaslattal. Az elválásról, hogy újra egymásra találhassunk. Az időszigetekről. A saját elégedetlenségemről. Meglepetésemre Katharina nem a házasságunk végét látta a dologban, hanem egy új kezdetet. Ahelyett, hogy szemrehányást tett volna – hogy ezek szerint most már én is véget akarok vetni a házasságunknak – a nyakamba borult. Hónapok óta először. Sírva.

– Olyan nagyon hálás vagyok, hogy előálltál ezzel. Én nem bírom ezt így tovább, ami köztünk van.

– De miért nem mondtad soha, hogy jónak tartanád, ha ideiglenesen elköltöznék?

– Mert nem akartam kidobni a lányom apját. Én csak vissza akarom kapni azt a férfit, akihez hozzámentem.

Soha nem fogja visszakapni azt a férfit. Mert a férfi, akit elképzelt, akihez feleségül ment, soha nem is létezett. Egy üres vásznat választott, akihez hozzáment, és amelyre az ideális férjet rávetítette. De továbbra is kész vagyok úgy tenni, mintha valóban a képzelete kivetítése lennék, amint újra lesz hozzá erőm.

– Szóval jó lenne, ha a férfi, akivel állandóan csak veszekszel, elköltözne, de a férfi, akihez hozzámentél, időnként meglátogatna? – kérdeztem óvatosan.

– Nekem elég, ha a lányom apja eljön meglátogatni. A lényeg, hogy a fickó, akivel állandóan csak vitatkozom, eltűnjön. Mindenesetre a férfi, akihez hozzámentem, nagyon fog hiányozni.

Zokogva öleltük át egymást.

E meghitt pillanat azonban nem tartott sokáig, Katharina ugyanis azonnal feltételekhez kötötte a javasolt megoldást. Eltávolodott tőlem, majd fenyegetően a szemembe nézett.

– Ha nem tartod be az időszigeteket, akkor egyszer és mindenkorra vége. Ha a munkád fontosabbnak bizonyul neked, akár csak egyszer is, mint Emily, akkor ennyi volt. Soha többé nem fogod látni őt. Végül is én vagyok az anyja.

Csakhogy képben legyek: Ha az ezüstös csillogás a horizonton kihúnyna anélkül, hogy új fény virradna a nyomában, akkor nekem végleg befellegzett. És ez nem üres fenyegetés. Ügyvédként világos volt számomra, hogy még a legmodernebb nőnek is kizárólagos hatalma van a gyereke felett, amikor a még mindig érvényben lévő 19. századi családképre hivatkozik a bíróság előtt. Ha az anya nem akarja, az apa nem látja a gyereket. Pont. Az én jéghideg Katharinámtól pedig kitelik, hogy képes végigcsinálni ezt a tortúrát.

E fenyegetés hallatán már nem esett annyira nehezemre elmenni otthonról. Örültem, hogy elhagyhatom ezt a jéghideg tavat, mielőtt az körém fagyna.

Találtam egy bútorozott lakást ugyanabban a városrészben. Aztán kijelöltünk egy olyan időszigetet, amikor kizárólag én vigyázok Emilyre. Eleinte csak néhány órát töltöttem vele délelőttönként, amit este minden lelkiismeret-furdalás nélkül ledolgozhattam.

A napi pár óra aztán néhány hét elteltével egyszer csak egy vasárnap délutánra bővült. Aztán már egy egész vasárnapot együtt töltöttünk. Kéthetente pedig az egész hétvégét.

A munkám miatt azonban ennél többet nem tudtam eltölteni az időszigeten. Legalábbis először ezt gondoltam.

Az Emilyvel töltött időszigetektől egyszerűen újjászülettem. Hihetetlen szabadságérzet tört rám, amikor ez idő alatt egyedül lehettem ezzel a kis emberrel. Spontán játszani a gyerekemmel anélkül, hogy az anyja folyton a nyakában lihegne és mindent ellenőrizne. Az irodai gondolatokat hátrahagyva egyedül a saját szigetemen lenni. És ezen a szigeten egy személyben lehettem király, varázsló, apa.

Emilyvel anélkül tudtuk halálra nevetni magunkat a tavon totyogó kacsákon, hogy Katharina éles megjegyzéseket tett volna a túlparton ücsörgő anyukákra. A játszótéren akkor hintáztunk, amikor a hinta szabaddá vált, és nem csak akkor, amikor a gyerek már könyörgőre fogta.