Boldizsár
Ildikó

Mesék

a felnőtté
válásról
– részlet –

A kötet először 2017-ben jelent meg
a Jelenkor Kiadó gondozásában.

A kiadás időpontjáig nem sikerült valamennyi jogtulajdonost fellelnünk. Amely fordítások esetében nem jártunk sikerrel, a kiadó a jogtulajdonos rendelkezésére áll.

© Boldizsár Ildikó, 2025

Bevezetés a mesék világába

A világ népmesekincsének ismeretében bátran kijelenthető, hogy az évezredes történetekben a felnőtté válás a leggyakoribb téma. Ennek okait keresve az orosz mesekutató, Vlagyimir Jakovlevics Propp megállapítására hagyatkozhatunk leginkább: a varázsmesék a beavatási szertartások szerkezetét és motívumait tükrözik, azaz megőrizték azokat az elemeket, amelyek a felnőtté avatási rítusok elengedhetetlen részei voltak. Ez egyben annak bizonyítéka is, hogy a mese évezredeken át nem a gyerekek, hanem a felnőttek műfaja volt. Ha egy ifjú részt vehetett a mesemondáson, biztos jele volt annak, hogy immár felnőttnek tekintik.

Aki kézbe veszi ezt a könyvet, erre az útra lép. Felnőttként vagy a felnőttség útját járó fiatalként tekinthet önmagára, hiszen közösségi mesemondások és beavatási szertartások híján e könyv segítségével fogja bejárni ezt a nehéz utat. A mesék lépésről lépésre végigvezetik a felnőtté válás buktatóin, és egyetlen állomásnál sem hagyják cserben. Mindig lesz megoldás, mindig lesz kiút, mindig lesz alternatíva. De a döntés az Olvasóé: minden történet után eldöntheti, hogy az követendő minta-e számára, vagy sem.

Az emberiség mára sok mindent elfelejtett vagy elutasított az elődök és ősök tudásából. Az egyik legfájóbb veszteség épp azoknak a rítusoknak az eltűnése, amelyek a fiatalokat segítették a legnehezebb határ átlépésében: a felnőtté válásban. Minden kultúra elismerte ennek szükségességét, és a lehető legteljesebb módon próbálta megkönnyíteni az átmenetet. A közösség tagjai tisztában voltak vele, hogy ez a rendkívül érzékeny életszakasz nagymértékben meghatározza az érett felnőttkor minőségét és az egyén későbbi boldogságát, sőt öregkorát. Amikor a mesék azt mondják egy-egy nehéz, próbákkal teli út végén, amely során a hősök helytálltak, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”, erre tesznek félreérthetetlen utalást.

A mesék válogatásánál az elsődleges szempontom az volt, hogy bemutassam: a világ minden táján hasonló módon gondolkodnak a felnőtté válásról. Indiai, szibériai, afrikai, indián, skót, breton, észt, mongol, japán, baskír, koreai, eszkimó, német, finn, burmai, kínai, ír, török, orosz és magyar népmesék sorakoznak egymás után, azt üzenve, hogy felnőtté válni nehéz, de nem lehetetlen feladat. Bárhol születik meg egy lány vagy egy fiú, ugyanazok az életpróbák várnak rá: útnak indulás, szülőkről való leválás, barátok és közösségek megtalálása, külső és belső segítőkkel és ellenfelekkel való találkozás, a saját egyéni mintázatok megalkotása, az intimitás megtapasztalása, valamint az elköteleződés. A mesék akkor tekintenek egy ifjúra felnőttként, ha sikeresen átment ezeken a próbákon, és a végén kézben tartja saját életét. Felelősséget vállal önmagáért és másokért.

A mesékbe kódolt képek és szimbólumok azonban nem mindig egyértelműek, meg kell dolgozni a jelentésükért. Megkönnyítendő e titkos üzenetek dekódolását és megértését, valamint a mesék közötti eligazodást, a mesék elején feltüntetjük azokat a „tanulnivalókat”, amelyekkel a mese hőse találkozik az adott történetben.

A piktogramok feloldása:

mit tud

hős

mit tanul meg

Azok számára, akik egyfajta „önismereti tréningként”, autokommunikációs lehetőségként is használni szeretnék a könyvet, a kötet végén található Állapotfelmérés és felnőttségmutató című rész segíthet abban, hogy könnyebben magukra ismerjenek a történetekben, és eligazodjanak a mesék között. Ezek a tulajdonságlisták persze korántsem teljesek, hiszen a több ezer felnőttéválás-meséből csupán harminckettő került ebbe a kötetbe: tizenhat a férfivá válást, tizenhat pedig a nővé válást segítendő. Fontosnak tartottam, hogy bemutassam azokat a női meséket, amelyek megcáfolják a mára elterjedt vélekedést, miszerint a népmesék tele vannak áldozat típusú nőkkel, akik arra várnak, hogy megmentsék őket. Ez a legnagyobb tévedés, amellyel munkám során találkoztam. A népmesék tele vannak aktív, bátor, a saját boldogságukért megküzdeni kész nőkkel, akik nem elszenvedői, hanem alakítói életüknek.

A mesék elbeszélési technikájához – és így a megértésükhöz – hozzátartozik az is, hogy a történetek olvashatók úgy is, hogy a mese minden szereplője mi magunk vagyunk. A felnőtté válás meséinél ez különösen fontos szempont, hiszen mi magunk vagyunk a lusta, naplopó, henyélő, felületes, de az útnak induló, fejlődni kész mesehősök is. Rajtunk múlik, melyik minta lesz marandóan a miénk.

Boldizsár Ildikó

Fiúból férfi

Volt egyszer egy igazságos, jólelkű király, aki olyan gazdag volt, hogy maga sem tudta kincseinek szerit-számát. A király megöregedett. Volt egy derék fia, átadta neki országát, és így szólt hozzá: – Kedves fiam, uralkodjál helyettem, de amíg élek, ne nyúlj a kincseimhez. Ha meghalok, oszd szét a szegények között, lelkem nyugalmáért. – A fiú szót fogadott az apjának. Olyan igazságszerető és jóságos volt, hogy mindenki akaratlanul is megfeledkezett az apjáról – olyan kitűnően kormányzott is. Napközben soha nem lovagolt ki, csak este ült lóra, és ment, ahova dolga vitte. A fáklyások mögötte mentek, nem előtte. Mindenki csodálkozott rajta, de senki nem merte megkérdezni, miért csinálja így. Egyszer az apja megkérdezte az alattvalókat: – Jól uralkodik a fiam? – Mindent elmondtak neki, azt is, hogy kitűnően kormányoz, és éjszaka lovagol ki. A király magához hívatta, és így szólt: – Kedves fiam, a legnagyobb dicsérettel beszélnek rólad, de ha éjjel szeretsz lovagolni, nem lenne-e jobb, ha nem mögötted, hanem előtted vinnék a fáklyákat? – A fiú tiszteletteljesen felelte: – A mai napig nem mertem szólni neked: de azért intézkedtem így, hogy te is parancsold meg, vigyék a kincseidet előtted, vagyis osszák szét a szegények között még életedben. Így lenne jobb, mert halálod után szétosztani, az olyan, mintha magad mögött vitetnéd a fáklyát.

A királynak tetszett ez a válasz, megköszönte a fiának, és így szólt: – Jobb, ha az ember a tőle telhető jót még életében elvégzi, és nem halogatja a jó tetteket.

(perzsa mese)

„Miért nem csináltok valami hasznosat?”

Az apa kincse

- erősek

- egészségesek

- lusták

- halogatóak

három testvér

- átvenni az apai örökséget és mintát

- összefogni

- tervszerűen gondolkodni

- gazdálkodni saját erőforrásaikkal

Volt egyszer egy apa és annak három fia. Gondos, dolgos ember volt az apa, sose tétlenkedett. Fáradhatatlanul dolgozott látástól vakulásig, minden munkáját el is végezte időre.

Erősek, egészségesek voltak a fiai is – jaj, de mennyire semmirekellők!

Az apa műveli a földet, dolgozik a kertben és a ház körül, a fiai meg csak heverésznek a fa alatt, az árnyékban, vagy a Dnyeszterben halászgatnak.

– Miért nem csináltok valami hasznosat? Miért nem segítetek édesapátoknak? – kérdezték a szomszédok.

– Minek? – mondták a fiúk. – Elvégez ő mindent egyedül is!

És így teltek az évek, egyik a másik után. Felnőttek a fiúk, apjuk pedig megöregedett. Legyöngült, nem bírta már úgy a munkát, mint régen. A ház körüli kertet meg a földecskéjét benőtte a gaz.

Látták ezt a fiúk is, de a munkához nem fűlött a foguk.

– Miért tétlenkedtek, miért nem láttok dologhoz? – kérdezte tőlük az apjuk. – Amíg fiatalabb voltam, elláttam mindent, amit kellett, most már rajtatok a sor.

– Eleget dolgozhatunk még – válaszolták a fiúk.

Rosszulesett az öregembernek, hogy ilyen semmirevaló fiai vannak. Bánatába bele is betegedett, ágynak esett.

A család nyomorban tengődött. A kertben elburjánzott a csalán meg az útilapu; a gaztól alig látszott a házikó.

Egyszer aztán maga elé hívatta az apa a fiait, és így szólt hozzájuk:

– Érzem, fiaim, hogy elérkezett az időm. Hogyan lesztek meg nélkülem? Egyikőtök kezéhez sem áll a munka.

A fiúknak elszorult a szívük. Siránkozni kezdtek.

– Mondj még valamit, adjál tanácsot nekünk, apánk! – kérte a legidősebb fiú.

– Jól van. Elárulok nektek egy titkot. Tudjátok, hogy anyátokkal – nyugodjék békében! – pihenés nélkül dolgoztunk. Az évek során összegyűjtögettünk számotokra egy fazéknyi aranyat. Itt ástam el valahol, nem messze a háztól, de a helyet már elfelejtettem. Keressétek meg a kincset, és nem kell félnetek a nyomortól.

Aztán elbúcsúzott a fiaitól, és meghalt.

A fiúk eltemették, meggyászolták az apjukat.

Egyszer így szólt a legöregebb:

– Szegénység sanyargat bennünket, öcséim. Annyi pénzünk sincs, hogy kenyeret vegyünk rajta. Keressük meg az aranypénzes fazekat, amiről édesapánk beszélt!

Fogják az ásókat, és a kincs kereséséhez látnak. Ásnak itt, ásnak amott, a kincset nem találják. A ház körül mindenütt árkok, földhányások éktelenkednek, de a fazekat nem lelik.

Ekkor így szólt a középső testvér:

– Ha így, összevissza fogunk turkálni, a kincset meg nem találjuk. Ássunk fel a ház körül, a kertben minden talpalatnyi földet.

A másik kettő is ráállt. Fogták újra az ásókat, és ismét forgatták a földet. A fazekat azonban így sem találták.

– Mi lenne, ha még egyszer felásnánk a földet? Csak mélyebben – mondta a legkisebb testvér. – Apánk biztosan mélyebbre ásta a kincset.

A testvérek ebbe is beleegyeztek, mert nagyon vágyódtak a kincs után.

Egyszer csak a legöregebb testvér ásója valami nagy, kemény tárgyba ütközött. Szíve hevesebben kezdett dobogni. Hívta is a testvéreit:

– Gyertek csak, megtaláltam apánk kincsét!

Odaszaladtak az öccsei is, hogy segítsenek neki. De az, amit sok fáradsággal kiástak, nem arannyal telt fazék volt, hanem egy nagy szikla.

Nagyon bánkódtak a dolgon. Azt mondja az egyik:

– Mi legyen a sziklával? Ha már kiástuk, csak nem hagyjuk itt? Vigyük el innét, és dobjuk a szakadékba!

Így is lett. A sziklát eltüntették, és ástak tovább. Egész nap dolgoztak, evésre, pihenésre nem is gondoltak. De az arannyal telt fazekat így sem lelték.

– Ha már egyszer felástuk a kertet, ne hagyjuk üresen! – így a legöregebb testvér. – Ültessük be szőlővel!

Elültették a szőlőt, és szorgalmasan művelték. Megnőtt a szőlő, vesszői kizöldültek. Őszre édes, zamatos fürtöket érlelt.

A testvérek leszüretelték a gazdag termést. Csak annyit hagytak maguknak, amennyire szükségük volt, a többit jó áron eladták. Lett pénzük elég.

Akkor így szólt a legöregebb testvér:

– Nem hiába ástuk fel a kertet, mégiscsak megtaláltuk benne a kincset, amelyről halála előtt beszélt apánk.

„Fölkeresem Világi Szép Örzsébetet”

Gyöngyharmat János

- elszánt

- naiv

- befolyásolható

Gyöngyharmat János

- nőkkel bánni

- új technikákat tanulni és alkalmazni

- elköteleződni

- önmagát fölvállalni

- elszakítani a nőt a múltjától és a kapcsolatukat veszélyeztető tényezőktől

Hol volt, hol nem volt, hetedhét ország ellen volt, elmentem Peregre, a mesék elejébe, ott voltak a mesék jászolhoz kötözve. Eloldtam egy cifrát, elmondok egy kurtát. Általmentem a Tiszán, Tiszán túl volt Jámbor Péter, Jámbor Pál meg a világ szép embere.

Volt egyszer a világon egy királyasszony, annak a királyasszonynak született egy gyereke.

Nőtt, növekedett a gyerek, és szépségének híre hetedhét országot bejárta. El is nevezték Gyöngyharmat Jánosnak.

Mikorra Gyöngyharmat János legénykorba ért, hallotta ám, hogy él valahol egy távoli országban Világi Szép Örzsébet nevű tündér, akinek szépsége a nap ragyogásához hasonló.

Gyöngyharmat János gondolt egy merészet, odaállt az anyja elé, és azt mondta neki:

– Anyám! Süss nekem útravalót, aztán hadd megyek, fölkeresem Világi Szép Örzsébetet, még ha a világ másik szélén van is!

Úgy is volt. Az anyja ellátta Jánost bőven mindennel, János meg útra kerekedett, ment a világnak. Megy, megy, mendegél, beér egy házba. A házban ágyon aludt javában két királyfi azon kardosan, csákóban. János rájuk se hederített, egy másik ágyra vetette magát, és elaludt, mint az édes tej. Egyszer a két királyfi közül felébred az egyik, meglátja, hogy nemcsak maguk vannak, és felkelti a másikat is.

– Hallod-e te! Kelj fel, itt van egy királyfi, biztosan Világi Szép Örzsébetért fáradozik az is! Tudod, mit? Öljük meg! Most még édesen alszik.

Azt mondja rá a másik:

– Ugyan már, miért beszélsz ilyet, hát nem inkább megölhetett volna ő minket, ha rossz szándékú ember lett volna? Most már se te, se én nem szuszognánk! Meg aztán ki tudja, ki lehet, és még hasznát is vehetjük neki!

Erre aztán a másik se szólt semmit. Gyöngyharmat János meg fölébredt a beszélgetésre. Nem tudta, mit beszélnek, csak szót hallott. Látta, hogy már azok is fölébredtek. Mindjárt meg is ismerkedtek.

– Hova indultatok?

– Felkeressük Világi Szép Örzsébetet!

– Hiszen én is hozzá igyekszem! Hát akkor tartsunk együtt!

Úgy is volt, mentek együtt! Nemsokára egy hegyhez érkeztek, azon volt egy nagy fa. Mihelyt ők a hegyre léptek, az abban a percben rettentő nagy ködmönös emberré változott. A két királyfi megijedt, azt mondták, hogy ők nem mennek egy tapodtat sem, mert félnek a ködmönös embertől. Gyöngyharmat János erre azt mondja magában:

– Nahát! Így állunk a bátorsággal?! – azzal kirántotta a kardját, eléjük állott, s azt mondta:

– Aki nem fél, jöjjön utánam!

A két királyfi ment utána. A ködmönös ember meg, mentől jobban közeledtek hozzá, annál magasabbra nőtt, de János nem törődött vele. Mikor egészen melléje értek, jót vágott rá a kardjával, aztán mentek tovább. Az út egy barlang szájához vitt. Ott megállott a három királyfi tanácskozni, ki menjen be oda legelőbb. A két királyfi azt mondta, hogy legjobb lesz, ha Gyöngyharmat János megy be, mert ő a legvitézebb.

János nem bánta, bement szívesen. De előbb egy kis ibolyamagot vetett a barlang elé.

– Ha ez az ibolyamag kikel, akkor, pajtásaim, gyertek utánam, mert végem van!

Azok megfogadták a szép szót, s kívül maradtak.

János meg ment.

Olyan sötét volt ott, mint éjszakának idején szokott lenni. János alig látott egy lépésnyire. Beljebb megy, kezd világosodni. Nemsokára lát egy asszonyt, aki szövőszék mellett ül, s szőtte a katonákat. Mentől jobban dobálta a vetélőt, annál több katonát szőtt. Azok meg csak rohantak Jánosra. De az asszony nem tudott volna annyi katonát kiszórni a szövőszékéből, amennyit János le nem vágott.

Mikor már innen is kikerült, egészen világos lett. Gyönyörű szép, zöld mezőben találta magát. A közepén volt egy szép kis ház, attól nem messzire folyt a Duna, a partja tele volt terebélyes nagy fűzfákkal. Mit csináljon ezen a vidéken? Fogta magát, bement a házba. A házban egy szép fiatal menyecske lakott. János mindjárt azzal hozakodott elő, hogy hol találhatná ő Világi Szép Örzsébetet.

– Nagy dologba fogtál, Gyöngyharmat János! Nem tudom, hogy lesz-e belőle valami. De ha akarod, én adok neked egy jó tanácsot! Világi Szép Örzsébet tizenkettedmagával mindennap ide jár fürdeni a Dunába, de csak mindig fényes délben. Mielőtt még ők fürdeni mennének, menj a partra, bújj el valamelyik fűzfa levelei közé, s ha már levetkőztek, fogd össze Világi Szép Örzsébet ruháját, szaladj be vele ide. De akárhogy rimánkodik, akárhogy esenkedik, hogy nézz hátra, te hátra ne nézz, mert akkor véged van!

Úgy is volt. János már jó előre elbújt egy fűzfa gallyai közé, ott várt Világi Szép Örzsébetre. Éppen dél volt, mikor jött is tizenkettedmagával. A többiek vetkőztek, de Világi Szép Örzsébet nagyon tekingetett mindenfelé.

– Nincs itten senki, mit tekingetsz, ki járna erre, ahol még a madár se jár? – mondták neki a tündérpajtásai.

De Világi Szép Örzsébet csak tekingetett, míg biztos nem volt, hogy csakugyan nincs ott senki. Akkor levetkőzött, s ment fürdeni. János látta, hogy javában fürdenek, kilopódzott a bokorból, összeszedte Világi Szép Örzsébet ruháját, s vesd el magad, szaladt vele a ház felé.

Világi Szép Örzsébet mindjárt meglátta.

– Édes szívem, szép szerelmem! Gyöngyharmat János, gyere vissza, hadd öleljelek meg, hadd csókoljalak meg!

De János csak szaladt.

– Csak nézz hát legalább egy kicsit hátra! Édes szívem, szép szerelmem, tedd meg ezt az egyet!

Ezt már nem bírta megállni Gyöngyharmat János, és hátranézett. Mindjárt egy labdává változott. Világi Szép Örzsébet meg a tündérek kijöttek a vízből, elkezdtek vele labdázni. De vagdosták ám a földhöz, majd széthasadt bele. Mikor már megunták a játékot, behajították a Dunába. Ott meg egy gyönyörű szép aranykacsává változott.

Odafent, a barlang előtt kikelt az ibolya. Látta ezt a két királyfi.

– No, pajtás, gyerünk! Bajban van a cimboránk! – Mentek, egyenesen be abba a házba, ahol Gyöngyharmat János kérdezősködött. A menyecske azt mondta nekik:

– Nem tudom, hogyan lehetne megmenteni – mert a két királyfi is kérdezősködött tőle. – Egy módja van, ha azt hiba nélkül megteszitek, akkor még talán jóra fordul minden. Gyöngyharmat János most a Dunában úszkál mint aranykacsa, Világi Szép Örzsébet változtatta azzá. Csak úgy menthetitek meg, ha a fejét úgy lövitek meg, hogy kiessen a partra, a teste meg bent maradjon a vízben. De ügyesen lőjetek, mert különben vége mindennek.

A két királyfi elment a Duna partjára, az egyik elővette a puskáját, s az aranykacsának megcélozta a fejét. Alig sütötte el a puskát, a kacsa csak felfordult a vízben, a feje meg repült ki a partra. Ott mindjárt Gyöngyharmat János lett belőle.

Megörültek mind a hárman, hogy újra látják egymást. Bementek a menyecske házába, ott beszélgettek, Jánost megszidta a menyecske, hogy megmondta, ne nézegessen hátra, de nem állhatta meg! Szegény Jánosnak mit volt mit tennie, megígérte, hogy nem teszi többet.

Másnap délelőtt, megint elbújt János a fűzfabokorba. Éppen dél volt, mikor a tündérek fürdeni jöttek. Világi Szép Örzsébet megint gyanakodott, mert megállt a parton, nézelődött mindenfelé, nincs-e valaki a közelben. De a tündérek megnyugtatták.

– Ugyan, hogy volna már itt valaki! Gyöngyharmat Jánossal elbántunk, más meg ki járna erre?

Világi Szép Örzsébet megnyugodott. Csakugyan, ki járna arra? Levetkőzött.

Gyöngyharmat János már alig várta, hogy a szép tündér a vízbe menjen. Az még jóformán meg sem mártózott a vízben, ő már összefogta a ruháját, s szaladt vele egyenest a ház felé.

Világi Szép Örzsébet elkezdte megint a könyörgést, rimánkodást:

– Édes szívem, szép szerelmem, Gyöngyharmat Jánosom! Gyere vissza egy szóra, egy ölelésre! Nézd csak, így ölellek, így csókollak! Vagy legalább csak tekints hátra!

János akármennyire is eltökélte magában, hogy nem fordul vissza, a szép tündért annyira szerette, hogy nem tudott magának parancsolni – visszanézett. Menten labdává változott.

Ez kellett Világi Szép Örzsébetnek, egyéb semmi! Ki a vízből mindnyájan! Elkezdtek vele labdázni irgalmatlanul. Mikor már jól elfáradtak ők is, a labdát bedobták a vízbe, azután felöltözködtek, elmentek. A labdából lett egy gyönyörű rózsabokor, ott terjesztgette gallyait a víz színe felett.

Odabenn a házban már látták, hogy baj van. A két királyfi nagyon bánkódott, hogy János megint nem vigyázott magára. Odafordultak a menyecskéhez:

– Na, most mit csináljunk?

– Hát most már magam sem tudom – mondta a menyecske. – De ha akarják, próbálják az arany rózsafáról a legszebb bimbót lelőni. Ha az sikerül, tán még minden jóra fordul.

A két királyfi a partra ment, a legszebb rózsabimbót lelőtték, mindjárt eléjük állott Gyöngyharmat János.

– No, pajtás, még az egyszer megmentettünk, de ha harmadszorra sem vigyázol, magadra vess, azután már nem tudunk érted tenni semmit.

De János nem szólt, örült, hogy így van a dolog.

Bementek a házba beszélgetni.

Harmadnap megint úgy volt minden, mint azelőtt. János elbújt a fűzfabokorba, s fényes délben ment fürdeni Világi Szép Örzsébet tizenkettedmagával. De már ekkor elhatározta János, hogy nem néz vissza, még ha Világi Szép Örzsébet angyalhangon könyörög, akkor sem. Összefogta a ruhákat gyorsan, s ment vele, mint a szél. Kiabált Világi Szép Örzsébet, ahogy a torkán kifért, de János nem nézett vissza. Már éppen a ház ajtaja előtt volt, már majdnem fordította a fejét, s ha az egyik királyfi hamar be nem rántja, vissza is nézett volna, de úgy bependerítették, csepp híja volt, hogy orra nem bukott. Világi Szép Örzsébet ruhája is ott volt nála.

Alig ért be az ajtón, jött Világi Szép Örzsébet.

– Édes szívem, szép szerelmem, Gyöngyharmat Jánosom! Látod, hogy meztelen vagyok, ha van lelked, add ki a ruhámat!

De János nem akarta odaadni.

A tündér csak rimánkodott, csak könyörgött tovább is, de János a ruhát nem adta oda, mert a házban lakó menyecske megmondta neki, hogy a Világi Szép Örzsébet ruhája szárnyas ruha, ha felveszi, elszáll, aztán ütheti bottal a nyomát az egész ország.

Világi Szép Örzsébet beletörődött a sorsába. Jánossal megesküdtek, s hazamentek az öreg királyhoz, a János apjához. A két királyfi is hazament a maga országába.

Otthon a fiatalok éltek boldogan, szerették egymást. De a szárnyas ruha jól el volt rejtve, senki sem tudta, hol van, csak János meg az anyja. Gyöngyharmat János lelkére kötötte az öreg királynénak, hogy senkinek el ne mondja, hol van a szárnyas ruha.

Egyszer Gyöngyharmat János királyfi elment az erdőre vadászni. Megparancsolta az anyjának, hogy Világi Szép Örzsébet akárhogy rimánkodik, a szárnyas ruhát oda ne adja neki, mert akkor elszáll, s ki tudja, lesz-e többé az övé, vagy sem? A királyné meg is ígérte a fiának.

Alig ment el János, Világi Szép Örzsébet nagy szomorúságba esett. Csak sírt meg panaszolkodott. – Mi lelt téged, édes lányom, Világi Szép Örzsébet? – kérdezte az anyósa.

– Mi lelt! Még kérdezhetik is? Hogyne volnék szomorú, mikor más menyecskének mindig a kedvében járnak, nekem meg még azt az egyet sem teszik meg, hogy a legkedvesebb ruhámat, a szárnyas ruhámat felvehessem, amiben a legszebb vagyok.

Azután sírt, rítt, mint a záporeső.

A királynénak eszébe jutott, mit mondott a fia. De Világi Szép Örzsébet olyan keservesen sírt, hogy utoljára megsajnálta, elővette a rejtekhelyről a szárnyas ruhát, odaadta a síró menyecskének.

Nem is kellett annak több! Kiterjesztette a szárnyát, s elszállt, mint a madár, azt se mondta: dajbakancs!

Szegény Gyöngyharmat János! Ha tudta volna, mi van otthon. De hitt az anyjának, egész jó kedvvel járta az erdőt, lőtte a sok szarvast meg a nyulat. Ahogy éppen egy nagy terebélyes fa alatt állott, leszól hozzá valaki:

– Isten áldjon meg, Gyöngyharmat János! – Odanéz, hát ott szállott el felette Világi Szép Örzsébet. Lőtt volna utána, de az akkorra már árkon-bokron túl volt.

El volt keseredve Gyöngyharmat János. Mit csináljon most már? Egészen kétségbe esett.

– Nyílj meg, föld, hadd ugorjak beléd! – mondogatta magában.

Utoljára is hazament, búsulásnak adta magát, nem evett, nem ivott, csak az imádság tartotta benne a lelket.

Azt mondja egyszer az anyjának:

– Na, édesanyám. Ha már nem lehet rád bízni semmit, el hagytad menni tőlem Világi Szép Örzsébetet, tudd meg, hogy én is elmegyek! Elmegyek, de addig vissza sem jövök, míg Világi Szép Örzsébet örökösen az enyém nem lesz! Isten áldjon meg!

Ezt mondta, és elment.

Ment, ment, mendegélt hetedhét ország ellen, addig ment, míg egy városba nem ért. Abban a városban lakott egy híres fogadós. Annak éppen szobalányra volt szüksége. Gyöngyharmat Jánosnak kenyere nem volt, felöltözött lányruhába, s beszegődött oda szobalánynak. Már ott szolgált egy délutánt meg egy éjszakát, mikor másnap hallja, hogy jár ebbe a fogadóba ebédre minden áldott nap tizenkét daru, aki nem más, mint tizenkét tündér. A fogadós már mondta is neki, hogy kitegyen magáért, mert azok nagyon kényes kisasszonyok, s ha valami nem jól lesz, nem jönnek oda többet!

Úgy is volt. Gyöngyharmat János kicsípte magát, olyan volt, mint a legcsinosabb menyecske. De nem tudhatta, hogy kik is legyenek azok a kisasszonyok. Éppen délre harangoztak, mikor nagy zúgással jön a tizenkét daru. Leszállnak a ház elébe, megrázzák magukat, s valamennyiből egy-egy szép, de csudaszép lány lesz. Azzal mennek be a szobába, ahol már készen várta őket a rakott asztal.

Gyöngyharmat János hordta fel nekik az ételt; serénykedett, szorgoskodott, hogy hiba ne legyen.

Ahogy ott sürög-forog, látja, hogy van köztük egy szép, de valami nagyon szép lány, az alighanem Világi Szép Örzsébet lesz! Közelebb ment, jobban megnézte, ráismert, mert az is volt csakugyan. Ebéd közben aztán súgtak-búgtak együtt, mint akik titkot beszélgetnek. Világi Szép Örzsébet ezt mondta Gyöngyharmat Jánosnak:

– Édes szívem, szép szerelmem! Most már én a tied, te az enyém! Ásó, kapa választ el egymástól, de már magammal viszlek! Tudd meg, hogy ez a többi tizenegy tündér az én testvérem! Majd ha az ebédnek vége lesz, mi készülünk elmenni, te kapaszkodjál a szoknyámba, s ha mi kimegyünk, egyszerre darvakká változunk, s elviszünk!

Gyöngyharmat Jánosnak nem kellett ezt kétszer mondani, mindig a Világi Szép Örzsébet szoknyáját fogta volna! De hogy a fogadós észre ne vegyen semmit, szaladozott ide is, oda is, de csak mindig a szép tündér körül.

Mikor az ebéddel megvoltak, indultak a szobából kifelé. Kint az ajtóban megrázkódtak, valahányan darvakká változtak. S szálltak, szálltak messze, János közöttük. Ha valaki látta, azt hitte, hogy elrabolták azok a madarak. Nemsokára hazaértek, az apjuk házához. De János ott is csak mint szobalány volt, nem tudta őróla senki, hogy férfi, csak Világi Szép Örzsébet. Egyszer az öreg király látja ám, amint Gyöngyharmat János titokban férfiruhát húzott magára, és Világi Szép Örzsébettel sétálgatott a kertben.

– Hallod-e, lányom! Kivel sétálgatsz te a kertben?

– Bizony, kedves édesapám, megvallom, hogy az a szobalány itt nem szobalány, hanem férfi, Gyöngyharmat János, a szomszéd király fia.

– Hát ha már így van, ha szeretitek egymást, legyetek boldogok.

Nagy volt az öröme Világi Szép Örzsébetnek. Mindjárt szaladt Jánoshoz, elmondta az újságot. Gyöngyharmat János is abban a pillanatban nyíltan felvette a legszebb aranyos-ezüstös ruháját, úgy állt az apósa elé. De előbb azt mondta Világi Szép Örzsébetnek:

– Édes szívem, szép szerelmem! Ha már egymáséi leszünk, tégy meg egy kívánságomat, add ide a szárnyas ruhát!

Világi Szép Örzsébet még majdhogy meg nem haragudott.

– Ugyan, hogy adnám már, mikor nekem az az egyetlen hatalmam! Nem adom bizony én!

– Hát akkor, mondjad csak – faggatta János –, mindig szomorítani akarsz már te engem, és itt akarsz hagyni?

– Nem akarlak én!

– No hát akkor add nekem!

Addig kérte, addig kérte, míg oda nem adta. Gyöngyharmat János akkor tüzet rakott, rávetette a szárnyas ruhát, s mikor meggyulladt, olyat szólt, mint egy ágyú.

Azután megesküdtek, boldogok lettek, s még most is élnek, ha meg nem haltak.

Lányból nő

Bízz női természetedben!

Légy büszke, viselj hét szépséget, s legyen hétféle tudományod!

Az első szépséged legyen a leánygyermeki bájosságod,

a második szépséged a szemed ragyogása,

a harmadik az arcod tündöklése,

a negyedik a beszéded hatalma,

az ötödik a termeted szépsége,

a hatodik a szerelem szépsége,

a hetedik a boldogságod szépsége.

Legyen hétféle tudományod!

Az első a varázslás legyen: úgy önmagadat, mint az állatokat tudd elvarázsolni!

Második legyen a táltosságod,

a harmadik a szíved érzete, hogy érezzél meg mindent,

a negyedik, hogy tudj parancsolni embernek és állatnak,

ötödik, hogy tudj uralkodni minden gonosz hatalma fölött;

a hatodik, hogy legyen egy hétszín szőrű, hétlábú táltos paripád,

a hetedik pedig az, hogy minden hajnalban, a Hajnalcsillag tavában, ami a hét szépség vize, megfürödhessél!

(magyar népmese)

„Megpróbálok kikeveredni ebből a dzsungelből”

A napékszer ládika

- őszinte

- nem játszmázik

- türelmes

indiai királylány

- kiállni önmagáért

- segítséget kérni és találni

- bizalmat építeni

- elmondani a saját történetét

- elfoglalni méltó helyét

- irgalmasnak lenni

Élt egyszer egy messzi országban, Indiában, egy király, akinek hét leánya volt. Egy nap összehívta a király valamennyi leányát, és azt kérdezte tőlük:

– Édes leányaim, hogy szerettek engem?

A hat idősebb így felelt: – Úgy szeretünk téged, mint az édes cukrot, de a hetedik, legfiatalabb lány azt válaszolta: – Úgy szeretlek, édesapám, mint a sót.

A király nagyon elégedett volt a hat idősebb lányával, hanem a legkisebbre erősen megharagudott.

– Mit jelentsen ez? – mondta magában. – A lányom csak úgy szeret, mint a sót?

Aztán hívta a szolgáit, és azt mondta nekik:

– Készítsetek elő egy gyaloghintót, és vigyétek el legfiatalabb lányomat a dzsungelbe.

A szolgák úgy tettek, ahogy parancsolták nekik. Amikor aztán elértek a dzsungelbe, leállították a gyaloghintót egy fa alá, és elmentek.

A királylány utánuk kiáltott:

– Hová mentek? Maradjatok itt! Édesapám nem mondta, hogy hagyjatok magamra a dzsungelben.

– Visszajövünk – ígérték a szolgák – Csak inni megyünk.

Hanem aztán mégis otthagyták, és visszatértek a királyi palotába.

A királylány csak várt és várt a gyaloghintóban a fa alatt. Már be is sötétedett, ám a szolgák nem tértek vissza. Nagyon megijedt, és keservesen sírni kezdett. „A tigrisek és a vadállatok fognak felfalni” – gondolta magában. Végül lefeküdt, és aludt egy keveset. Amikor felébredt, a gyaloghintóban egy tányér ételt és egy kis vizet talált, amit az istenek küldtek neki, amíg aludt. Megette az ételt, megitta a vizet, és máris vidámabb lett, mert azt gondolta: „Az istenek küldhették nekem az ételt és az italt.”

Úgy döntött, hogy mivel már éjszaka van, jobban teszi, ha ott marad a gyaloghintóban, és alszik egyet.

„Meglehet, hogy tigrisek vagy vadállatok jönnek és felfalnak – gondolta –, de ha mégsem így lesz, holnap megpróbálok kikeveredni ebből a dzsungelből, és eljutni egy másik országba.”

A következő reggelen elhagyta a gyaloghintóját, és útra kelt. Ment, mendegélt, míg a dzsungel mélyén egy gyönyörű palotához nem ért, amely egy másik királyé volt. A kapu zárva volt, de a lány kinyitotta, és bement. Körbenézett, és azt gondolta: „Milyen gyönyörű ez a ház, milyen csodaszép a kert és a medence!”

Minden gyönyörű volt a palotában is, de senki emberfiát nem lehetett látni odabent. Bement a házba, végigment a termeken. Az egyikben vacsorát látott feltálalva, de nem volt ott senki, hogy megegye. Végül egy szobába jutott, ahol pompás ágyon egy királyfi feküdt kendővel betakarva. Levette róla a kendőt, és látta, hogy a királyfi milyen szép még így holtában is. A teste tele volt szurkálva számtalan tűvel.

A lány leült az ágyra, és ott ült egy héten át étlen-szomjan, alvás nélkül, hogy kihúzkodja a királyfi testéből a tűket, egyiket a másik után.

Egyszer aztán jött egy ember, aki azt mondta neki:

– Van itt egy lány, akit szeretnék eladni neked szolgálónak.

– Nekem nincs pénzem – mondta a királylány –, de ha eladod őt az arany karkötőimért, hát legyen, megveszem.

Az ember elvette a karkötőket, és otthagyta a szolgálót a királylánynál, aki nagyon elégedett volt a vásárral. „Mostantól legalább nem leszek egyedül” – gondolta.

A királylány éjjel-nappal csak ült, és húzkodta a tűket, miközben a szolgálólány a palotában tett-vett. Újabb két hét telt el, mire a királylány valamennyi tűt kihúzkodta a királyfi testéből, kivéve azt a kettőt, amelyek a szemében voltak.

Akkor azt mondta a királylány a szolgálónak:

– Három hete nem fürödtem. Készíts nekem egy fürdőt, s amíg én fürdök, ülj a királyfi mellé. De ki ne húzd a tűket a szeméből! Én magam fogom kihúzni őket.

A szolgálólány megígérte, hogy nem húzza ki a tűket, aztán elkészítette a fürdőt. Amikor azonban a király leánya elment fürdeni, leült az ágyra, és kihúzta a tűket a királyfi szeméből.

Amint kihúzta, a királyfi kinyitotta a szemét, és felült. Hálát adott az isteneknek, hogy újra életre kelt. Aztán meglátta a szolgálólányt, és azt kérdezte tőle:

– Ki gyógyított meg és húzta ki az összes tűt a testemből?

– Én voltam – felelte a lány.

Akkor a királyfi megköszönte neki, és kérte, hogy legyen a felesége.

Amint a királylány visszatért a fürdőből, látta ám, hogy a királyfi életre kelt, és a szolgájával beszélget. Ennek láttán nagyon elszomorodott, de nem szólt egy árva szót sem.

A királyfi azt kérdezte a szolgálólánytól:

– Ki ez a leány?

Ő pedig azt felelte:

– Az egyik szolgám.

És attól kezdve a királylány lett a szolga, a szolgálólánya pedig feleségül ment a királyfihoz, akiből időközben király lett. A király mindennap azt mondta magában:

– Ez a kedves lány valóban egy szolga? Sokkal gyönyörűbb, mint a feleségem.

Egy nap azt gondolta a király: „Ellátogatok egy másik országba, egy kis levegőváltozásra van szükségem.” Hívatta az álkirálylányt, a feleségét, és azt mondta neki, hogy elutazik egy időre.

– Mit hozzak neked, amikor hazatérek? – kérdezte.

Ő azt felelte:

– Gyönyörű szárikat, ruhákat szeretnék, és arany-ezüst ékszereket.

Aztán azt mondta a király:

– Hívd ide a szolgálólányodat, és kérdezd meg, hogy neki mit hozzak!

Jött az igazi királylány, és kérdezte tőle is a király:

– Elutazom egy időre egy másik országba, mit hozzak neked, ha hazatérek?

– Királyom – felelte a lány –, ha képes vagy elhozni, amit szeretnék, akkor elmondom, mi az, de ha nem vagy képes megszerezni, nem mondom el neked.

– Mondd el, mi az! – válaszolta a király. – Bármi legyen is az, elhozom.

– Jól van – mondta a királylány –, egy napékszer ládikát szeretnék.

A királylány sokat tudott a napékszer ládikákról. Tudta, hogy csak a tündérektől lehet megszerezni. És bár minden ládika mást őriz, azt is tudta, hogy az ő ládikája mit rejt.

A király még sosem hallott ilyen ládikáról, és azt sem tudta, milyen lehet. Így hát bejárt minden országot, megkérdezett minden embert, akivel csak találkozott, hogy miféle ládika lehet ez a napékszer doboz, és hol szerezhetne ilyet. Végül egy nap, miután hiábavaló volt minden addigi keresése, szomorúan gondolta magában: „Megígértem a szolgálónak, hogy hozok neki egy napékszer ládikát, és ez idáig nem sikerült szereznem egyet sem. Mitévő legyek most?”

Aztán lefeküdt aludni, és álmot látott. Álmában egy dzsungel tűnt fel, és a dzsungelben egy fakír, aki hol tizenkét évig aludt, hol pedig tizenkét évig ébren volt. A király azt érezte, hogy ez az ember megadhatná neki, amit oly nagyon akar, így amikor felébredt, azt parancsolta a katonáinak és a szolgáinak:

– Maradjatok itt, amíg visszajövök. Aztán hazatérünk.

Felült a lovára, és útnak indult a dzsungelben, ahogy álmában látta. Addig ment, mendegélt meg sem állva, míg el nem ért az alvó fakírhoz. A fakír már két hét híján tizenkét éve aludt, mikor odaért. Egy halom levél és fű fedte sáros testét. A király elkezdte letakarítani a leveleket, a fűszálakat és a sarat. Két héten át minden álló nap így tett, míg teljesen meg nem tisztította a fakírt.

Mikor a második hét végén a fakír felébredt, és látta, hogy se sár, se egy árva fűszál vagy levél sincs rajta, hanem egészen tiszta, mély hálát érzett, és azt mondta a királynak:

– Tizenkét évet aludtam, és mégis olyan tiszta vagyok, mint amikor aludni tértem. Amikor legutóbb felébredtem, teljesen beborított a piszok és a sár, a fű és a levél, de most egészen tiszta vagyok.

A király még egy hétig a fakírral maradt, és mindent megtett érte. A fakír nagyon elégedett volt a királlyal, és azt mondta neki:

– Nagyon jó ember vagy. – Aztán hozzátette: – Miért jöttél ebbe a dzsungelbe? Te nagy király vagy, mit akarhatsz tőlem?

– Egy napékszer ládikát szeretnék – felelte a király.

– Mivel jó ember vagy, adok neked egyet – mondta a fakír.

Azzal a fakír egy gyönyörű kúthoz ment, és leereszkedett egészen az aljáig. Ott állt a vörös tündér háza, akit nem azért hívtak vörösnek, mert a bőre vörös volt, hanem mert mindene vörös volt: a háza, a ruhái és az országa is. Nagyon örült a fakír látogatásának, és megkérdezte, mi járatban van errefele.

– Szeretném, ha adnál nekem egy napékszer ládikát – felelte a fakír.

– Jól van – mondta a tündér, és hozott neki egyet, amiben hét kicsi baba volt, és egy kis furulya. – Csak az nyithatja ki a ládikát, akié lesz, senki más – mondta a tündér a fakírnak. – És csak éjjel szabad kinyitnia, amikor teljesen egyedül van. Azután elmondta a fakírnak, mi van a ládikában.

A fakír megköszönte a ládikát, és vitte a királynak, aki nem győzött hálálkodni. A fakír annyit mondott a ládikáról, hogy csak a tulajdonosa nyithatja ki, a többit, amit a tündér mesélt neki, magában tartotta.

A király visszatért a szolgáihoz és a katonáihoz, majd hazaindultak.

Amikor elérte a palotáját, hívatta az álkirálylányt, a feleségét, és odaadta neki a selymeket, kendőket és az arany-ezüst ékszereket. Aztán kérette a szolgálólányt – az igazi királylányt –, és odaadta neki a napékszeres ládikát. A lány elvette a ládikát, és nagyon megörült. Köszönetet mondott a királynak, és elvonult a ládikával. De nem nyitotta ki, mivel tudta, hogy mit rejt, és hogy csak éjjel, egymagában nyithatja ki. Éjjel aztán elővette a ládikát, és kiment vele egyedül a dzsungelbe egy széles tisztásra, és ott kinyitotta. Kivette belőle a kis furulyát, az ajkaihoz illesztette, és játszani kezdett rajta. Azon nyomban kirepült belőle a hét kicsi baba, akik mind apró tündérek voltak. A tündérek szőnyegeket és székeket vettek elő a ládikából, és berendezték vele a nagy sátrat, ami szintén a ládikából bújt elő egy szempillantás alatt. Aztán a tündérek megfürdették a királylányt, megfésülték, és feltűzték a haját, pompás ruhákba öltöztették, és csinos cipellőt húztak a lábára. Ám a királylány mindvégig mást sem tett, csak sírt. Hoztak neki egy széket a sátor elé, leültették. Az egyik tündér vette a furulyát, és játszani kezdett rajta, a többiek pedig táncra perdültek, és énekeltek neki. De ő még csak sírt és sírt.

Végül hajnalban az egyik tündér megkérdezte:

– Királylány, miért sírsz?

A királylány így válaszolt:

– Kihúztam az összes tűt a királyból, kivéve azokat, amelyek a szemében voltak, és mialatt fürödtem, a szolgálólányom, akit az arany karkötőimen vettem, kihúzta azokat. Aztán azt mondta a királynak, hogy ő húzta ki valamennyi tűt, és ő keltette életre, én pedig a szolgája vagyok. A helyemre lépett, s azóta úgy bánnak vele, mintha ő lenne a királylány. A király még feleségül is vette, míg nekem a szolgák munkáját kell végeznem, és úgy bánnak velem, mintha szolgáló lennék.

– Ne sírj – mondták a tündérek. – Hamarosan minden jóra fordul.

A reggel közeledtével a királylány ismét belefújt a furulyába, mire a székek, a bútorok és a tündérek apróra összementek, visszatértek a ládikába, és a sátor is eltűnt. A királylány bezárta a ládikát, és visszavitte a király palotájába. A következő éjjel ismét kiment a dzsungelbe a tisztásra, és minden úgy történt, mint az első éjjel.

Egy favágó éppen hazatérőben volt a munkájából késő este, és el kellett mennie a tisztás mellett.

Csodálkozott, amikor meglátta a sátrat.

– Jártam már errefelé azelőtt is, de nem láttam itt sátrat – mondta magában. Felmászott egy nagy fára, hogy megnézze, mi folyik itt, és meglátta a táncoló tündéreket a sátor előtt üldögélő királylány lábainál. Látta, hogy mennyire sír, bár a tündérek mindent megtesznek azért, hogy felvidítsák.

Aztán hallotta, amint a tündérek azt kérdezik tőle:

– Királylány, miért sírsz? – És hallotta, amint a királylány elmeséli, hogyan gyógyította meg a királyt, és hogyan lépett a helyére a szolgálólány, és hogyan tette őt szolgává.

– Egyet se bánd, ne sírj! – mondták neki a tündérek. – Hamarosan minden jóra fordul.

A reggel közeledtével a királylány játszott a furulyán, a tündérek bementek a ládikába, a sátor eltűnt, a királylány pedig visszatért a palotába.

A harmadik éjjel éppen úgy telt, mint az első kettő. A favágó jött, és felmászott a fára, hogy lássa a tündéreket és a királylányt. A tündérek ismét megkérdezték, miért sír, és ő ismét ugyanazt a választ adta. A következő nap a favágó elment a királyhoz.

– Az elmúlt két éjjel – mesélte a királynak –, amint hazafele tartottam a munkából, egy nagy sátrat láttam a dzsungelben, és a sátor előtt egy királylány ült, aki nem tett semmi egyebet, csak sírt, miközben tündérek táncoltak, zenéltek és énekeltek a lábainál.

A király nagyon elcsodálkozott, és azt mondta a favágónak:

– Ma éjjel veled tartok, hogy lássam azt a sátrat, a királylányt és a tündéreket.

Amikor leszállt az éj, a királylány szépen kiment a tisztásra, és kinyitotta a ládikát. A favágó magával vitte a királyt a tisztásra, a két férfi felmászott egy fára, és onnan nézték a tündéreket, ahogy táncolnak és énekelnek. A király látta, hogy a királylány, aki ott ül és sír, nem más, mint a saját szolgálólánya. Hallotta, amint elmeséli a tündéreknek, mennyi mindent tett érte, és mi minden történt vele. Lemászott hát hirtelen a fáról, odasietett hozzá, és kézen fogta.

– Mindig sejtettem, hogy királylány vagy, és nem szolgáló – mondta. – Leszel a feleségem?

A királylány menten abbahagyta a sírást, és azt felelte:

– Igen, leszek a feleséged.

Majd belefújt a furulyájába, mire a tündérek a bútorokkal együtt visszamentek a ládikába, és a sátor eltűnt. A furulyát is beletette a ládikába, ahogy mindig tette, mielőtt lecsukta a fedelét, és hazatért a királlyal.

Az álkirálynőt majd szétvetette a méreg, amikor rájött, hogy a király már mindent tud a történtekről. A királylány azonban megkegyelmezett neki, és továbbra is jól bánt vele.

A menyegző közeledtével a királylány küldött egy levelet az édesanyjának, amelyben megírta, hogy feleségül megy egy nagyszerű királyhoz. „Neked és az édesapámnak is el kell jönnötök az esküvőnkre, és feltétlenül hozzátok magatokkal a nővéreimet is” – írta.

El is jöttek mindannyian a lakodalomra, és nagyon megkedvelték a királyt. Az esküvő után a királylány családja ott maradt a palotában egy ideig.

Míg a szolgáiknak és a katonáiknak egy álló héten át finomabbnál finomabb sós ételeket szolgáltak fel, a királylány a saját családjának csak édes ételeket készíttetett. Végül azok annyira megunták a sok édességet, hogy nem bírtak egy falatot sem enni belőle. Mikor véget ért a hét, a királylány sós ételekkel teli vacsorát tálalt fel nekik.

Akkor az apja így szólt:

– Bölcs az én lányom, bár oly fiatal, a legfiatalabb a lányaim között. Már tudom, mennyire szeretett engem, mikor azt mondta, hogy úgy szeret, mint a sót. Az ember nem eheti só nélkül az ételét. Ha egyik nap édeset főz, másnap sósra vágyik, vagy nem lesz képes megenni az ételt.

Azután az apja, az anyja és a nővérei hazamentek, de gyakran ellátogattak a legkisebb leányhoz és a férjéhez.

A királylány, a király és a szolgálólány pedig boldogan éltek, míg meg nem haltak.

„Mit meséljek: mesét vagy igaz történetet?”

A bűvös tükör

- ártatlan

- naiv

- megtéveszthető

- nem tanul a hibáiból

kereskedő lánya

- saját lábára állni

- megvédeni magát

- óvatosabbnak lenni az emberekkel, különösen a családtagokkal

- elrejtőzni a saját érdekében

- türelemmel kivárni valamit

- kiállni magáért

- elmondani a történetét

Hogy melyik cárságban, mely országban, ki tudhatja, élt egyszer egy özvegy kereskedő. Volt neki egy fia, egy lánya meg egy bátyja. Egyszer a kereskedő idegen földre készült árut vásárolni, viszi magával a fiát, a lányát meg otthon hagyja. Áthívta a bátyját, és így szólt hozzá:

– Édes bátyám! Rád bízom a házam, a gazdaságom, és szívből kérlek, nagyon vigyázz az én kislányomra, tanítsd írni-olvasni, de ne engedd csintalankodni!

Ezután elbúcsúzott a kereskedő a bátyjától és a lányától, és útnak eredt. A lánya azonban már eladósorba került, és olyan szépséges volt, hogy akár az egész világot is körbejárhatta volna bárki, szebbet sehol sem talált volna. A nagybátyjának tisztátalan gondolatai támadtak, nem hagytak neki nyugtot, állandóan a lány körül koslatott. Azt mondta neki:

– Vagy bűnbe esel velem, vagy nem látod meg többet a szép nap világát, magam is elveszek, és téged is megöllek…!

Amikor a leányzó egy alkalommal bement a fürdőbe, a nagybátyja meg utána, a lány fogott egy tál forró vizet, és a fejére öntötte. Három hétig feküdt, alig állt újból lábra, és olyan szörnyű gyűlölet támadt a szívében, hogy csak azon morfondírozott, hogyan állhatna bosszút a rajta esett csúfságért. Törte a fejét, aztán fogta magát, és írt egy levelet a testvérének, miszerint a lánya nem viselkedik tisztességes lány módjára, másokhoz jár, nem alszik otthon, és nem hallgat a nagybátyjára.

Kézhez kapta a levelet a kereskedő, elolvasta, éktelen haragra gerjedt, és így szólt a fiához:

– A húgod szégyent hozott a fejünkre! Nem bocsátok meg neki: ebben a minutumban indulj haza, aprítsd miszlikbe azt a semmirekellőt, és ennek a késnek a hegyén hozd el nekem a szívét. Nem eshet folt a nemzetségünk becsületén a jó emberek előtt!

Eltette a fia az éles kést, és hazautazott; titokban megérkezett szülővárosába, senki előtt nem fedte fel magát, hanem körbepuhatolódzott, miképp is viselkedik a kereskedő lánya. Mindenki egyhangúlag dicsérte, alig fogytak ki a dicséretekből, hogy milyen csöndes, szerény, istenfélő teremtés, szót fogad a jó embereknek. Miután mindent megtudott, elment a testvéréhez, amaz nagyon megörült, nyakába borult, ölelte-csókolta:

– Édes bátyám! Isten hozott! Mi járatban? Hogy van az édesapánk?

– Jaj, édes testvérem, ne örülj előre! Nem sok jó hírt hoztam: az apánk azért küldött ide, hogy fehér tested miszlikbe aprítsam, a szívedet kivegyem, és ennek a késnek a hegyén elé vigyem!

A húga elsírta magát:

– Édes Istenem, mivel haragítottam magamra az apám?

– Elmondom! – felelte a bátyja, és beszámolt neki a nagybátyja leveléről.

– Jaj, bátyám, nem én vagyok a hibás!

A kereskedő fia végighallgatta, mi történt, és így szólt:

– Ne sírj, húgocskám! Tudom én, hogy nem vagy bűnös, és bár az apánk nem engedte, hogy elfogadjak bármiféle mentséget, én nem akarlak megölni. Inkább szedelőzködj, és hagyd el az atyai házat, menj, amerre látsz, az Isten veled lesz!

A kereskedő lánya nem sokáig gondolkozott, összeszedte cókmókjait, elbúcsúzott a bátyjától, és ment, amerre látott, maga sem tudta, merre. A bátyja meg megölte a házőrző kutyát, kivette a szívét, ráhúzta az éles késre, és elvitte az apjának. Odaadta neki a kutyaszívet:

– Hát így történt – mesélte –, szülői akaratodat teljesítettem, és megöltem a testvéremet.

– Úgy kell neki! Kutyául élt, kutya halált érdemel! – felelte az apja.

Sokáig bolyongott a hajadon a világban, mire végül beért egy sűrű, sötét erdőbe: a magas fák közül alig látszott az ég kékje. Ment, mendegélt ebben az erdőben, és véletlenül rátévedt egy széles tisztásra. A tisztáson állt egy fehér köves palota, a palotát vaskerítés vette körül. Azt gondolta a lány: „Bemegyek ebbe a palotába, csak akadnak jó emberek, akik megsegítenek!” Belép a palotába, a termekben egy teremtett lelket sem talál. Vissza akart fordulni, amikor hirtelen belovagolt az udvarba két nagy erejű vitéz. Beléptek a palotába, meglátták a lányt, és így szóltak:

– Üdvözlünk, szépséges leányzó!

– Legyetek üdvözölve, vitéz lovagok!

– Tudod, mit, bátyám – szólt az egyik vitéz a másiknak –, azon bánkódtunk, hogy nincs ki rendet tartson a házban, Isten küldte nekünk ezt a lányt, testvérnek.

Ott maradt náluk a kereskedő lánya, édestestvérüknek fogadták, odaadták neki a kulcsokat, és az egész házat rábízták. Majd elővették az éles szablyájukat, sebet ejtettek egymás mellkasán, és ilyen egyezséget kötöttek:

– Ha valamelyikünk a húgocskánkra tör, ezzel a karddal kaszaboljuk le kíméletlenül!

Éldegél a hajadon a két vitéznél. Az apja eközben vásárolt sokféle tengeren túli árut, hazatért, és nem sokkal később újranősült. A felesége leírhatatlanul szép volt, volt neki egy bűvös tükre, amely azonnal megmutatta, hogy hol s mi történik.

Egyszer vadászni indultak a vitézek, és arra intették a húgukat:

– Vigyázz, be ne eressz senkit, amíg meg nem jövünk!

Elbúcsúztak, és vadászni mentek. Ekkor pillantott bele a kereskedő felesége a tükörbe, gyönyörködött önnön szépségében, és így szólt:

– Nincs a világon nálam szebb!

A tükör azonban azt felelte:

– Szép vagy – mi tagadás! Ám a mostohalányod, aki a sűrű erdőben a két vitéznél él, nálad is szebb!

Nem tetszett ez a beszéd a mostohának, tüstént hívatta a gonosz vénasszonyt, és így szólt hozzá:

– Nesze, itt ez a gyűrű. Menj el a sűrű erdőbe, ott áll egy fehér kőből épített palota, abban a palotában él a mostohalányom, hajolj meg előtte, add át ezt a gyűrűt, és mondd azt, hogy a bátyja küldte emlékbe!

Az öregasszony fogta a gyűrűt, és elment, ahova mondták; odaért a fehér köves palotához, meglátta a hajadon, és elé futott, mert híreket szeretett volna hallani szülőföldjéről.

– Üdvözöllek, öreganyó! Mi járatban errefelé? Otthon mindenki él és virul?

– Élnek, jól vannak! A bátyád megkért, hogy nézzem meg, hogy s mint vagy, és ajándékba küldött egy gyűrűt; tessék, vedd fel!

A lány olyan, de olyan boldog volt, hogy elmondani nem lehet. Behívta az öregasszonyt a szobába, megkínálta étellel-itallal, és kérte, hogy adja át szívből jövő üdvözletét a bátyjának. Egy jó óra múlva az öregasszony hazatért, a lány pedig tovább gyönyörködött a gyűrűben, próbálgatta. Addig próbálgatta, míg végül, amint felhúzta az ujjára, holtan esett össze.

Hazaér a két vitéz, bemennek a palotába, de a testvérük nem fogadja őket – mi történhetett? Benéznek a hálószobájába, látják ám, hogy holtan fekszik, egy hangot sem ad. Nekibúsultak a vitézek: ami a legszebb volt, azt vitte el hirtelen a halál!

– Fel kell öltöztetnünk szép új ruhába, és koporsóba kell fektetnünk – mondták.

Miközben átöltöztették, az egyikük észrevett a lány ujján egy gyűrűt:

– Csak nem ezzel a gyűrűvel együtt temetjük el? Leveszem, és elteszem emlékbe.

Amint levette a gyűrűt az ujjáról, a hajadon felnyitotta a szemét, sóhajtott, és életre kelt.

– Mi történt veled, húgocskánk? Járt itt valaki nálad? – faggatják a vitézek.

– Otthonról látogatott meg egy ismerős öreganyó, ő hozta a gyűrűt.

– Ó, de szófogadatlan vagy! Nem véletlenül parancsoltuk meg neked, hogy senkit ne eressz be! Vigyázz, máskor légy óvatosabb!

Kis idő múlva belepillantott a kereskedő felesége a tükrébe, és megtudta, hogy a mostohalány még mindig él, és szebb, mint valaha. Hívatta az öregasszonyt, adott neki egy szalagot, és így szólt:

– Menj el a fehér köves palotába, ahol a mostohalányom él, add oda neki ezt az ajándékot, és mondd azt, hogy a bátyja küldte!

Ismét felkereste az öregasszony a hajadont, hetet-havat összehordott, és átadta a szalagot. A lány megörült, nyakába kötötte a szalagot, és azon nyomban holtan rogyott az ágyára. Visszatérnek a vadászatból a vitézek, látják, hogy a húguk ismét holtan fekszik. Új ruhába öltöztetik, és amint leveszik a nyakából a szalagot, rögvest kinyitja szemét, felsóhajt és feléled.

– Mi történt veled, húgocskánk? Már megint itt járt az öregasszony?

– Igen – feleli –, itt járt az ismerős öreganyó, és egy szalagot hozott nekem.

– Ej, te lány! Hiszen könyörögtünk, hogy ne engedj be senkit!

– Bocsássatok meg, édes bátyáim! Nem bírtam megállni, híreket akartam hallani hazulról!

Eltelt néhány nap, és a kereskedő felesége ismét belepillantott a tükörbe. Hát a mostohalánya még mindig él! Hívatta az öregasszonyt.

– Itt egy hajszál – mondta. – Menj el a mostohalányomhoz, és öld meg!

Kifigyelte az öregasszony, mikor mennek vadászni a vitézek, a fehér köves palota elé ment; meglátta őt az ablakból a hajadon, nem állta meg, és elébe szaladt:

– Üdvözöllek, öreganyó! Hogy szolgál az egészséged?

– Még élek, aranyom! Jártam a világot, benéztem, hogy lássam, hogy vagy.

Bevezette a lány a szobába, mindenféle étellel-itallal kínálta, megkérdezte, hogy vannak az otthoniak, és üdvözletét küldte a bátyjának.

– Jól van – felelte az öregasszony –, átadom. Aranyoskám, hát téged nincs kinek megtetvésznie? Majd én megtetvészlek.

– Rendben, öreganyó!

Megtetvészte a hajadont, és a hajába fonta a méreghajszálat. A leányzó abban a pillanatban meghalt. Az öregasszony gonoszul felvihogott, és elsietett, nehogy valaki meglássa vagy tetten érje.

Hazaérnek a vitézek, belépnek a szobába, látják, a húguk halott. Alaposan átvizsgálták, nincs-e rajta valami idegen holmi, de semmit nem találtak! Készítettek hát egy elmondhatatlanul szép, mesébe illő kristálykoporsót; felöltöztették a kereskedő lányát a legszebb ruhába, mintha oltár elé vezették volna, és úgy helyezték a kristálykoporsóba. A koporsót a nagyterem közepére helyezték, fölé vörös bársonyból baldachint szőttek, azt briliánsbojtokkal és aranyrojtokkal díszítették, és tizenkét kristályoszlopra tizenkét lámpást akasztottak. Ezután forró könnyeket hullattak a vitézek, nagy szomorúság fogta el őket.

– Minek éljünk – mondták – a világon nélküle? Vessünk véget az életünknek!

Azzal megölelték egymást, elbúcsúztak, kimentek a magas erkélyre, megfogták egymás kezét, és leugrottak a mélybe. Az éles kövek szétszaggatták a testüket, szörnyethaltak.

Sok-sok év múltán vadászni indult egy cárevics. Belovagolt a sűrű erdőbe, eleresztette a kutyáit, eltávolodott a vadászaitól, és egyedül vágott neki a gazzal benőtt ösvénynek. Egyre beljebb került, már elérte a tisztást, és meglátta ott a fehér köves palotát. Leszállt a lováról, felment a lépcsőn, megnézte a termeket; mindenütt díszes, fényűző berendezés, de minden elhanyagolva: már réges-rég elhagyták, nem gondozza senki! Az egyik teremben meglátta a kristálykoporsót. A koporsóban egy szépséges szép lány feküdt, az orcája piros, az ajka mosolygós, mintha csak aludna.

Odament a cárevics, ránézett a lányra, és földbe gyökerezett a lába, mintha láthatatlan erő tartaná. Reggeltől késő estig ott állt, nem bírta levenni a tekintetét róla, a szíve zakatolt: odaszögezte a lány szépsége, amely olyan csodálatos volt, hogy hozzá fogható nincs is az egész földkerekségen! A vadászai már régóta keresték, kutatták az erdőben, fújták a kürtjeiket, kiabáltak, de a cárevics ott állt a kristálykoporsó mellett, és semmit sem hallott. Lement a nap, egyre sötétebb lett, csak ekkor ocsúdott fel. Megcsókolta a halott lányt, és visszament.

– Merre járt, felséged? – kérdezik a vadászok.

– Egy vadat üldöztem, és egy kicsit eltévedtem.

Másnap alighogy megvirradt, a cárevics már vadászni készült, belovagolt az erdőbe, eltávolodott a vadászoktól, és azon az ösvényen a fehér köves palotához ért. Ismét egész nap csak a kristálykoporsónál állt, le sem vette a szemét a halott szépségről, és csak késő éjjel tért haza. Harmadnap, negyednap is ugyanígy tett. Így telt el egy hét.

– Mi történhetett a cárevicsünkkel? – csodálkoztak a vadászok. – Kövessük, barátaim, figyeljünk rá, nehogy valami baj érje!

Nemsokára ismét vadászni indult a cárevics, megint eleresztette a kutyáit, eltávolodott a kíséretétől, és ment egyenest a fehér köves palotába; a vadászok tüstént a nyomába eredtek, követték a tisztásig, beléptek a palotába, megpillantották a kristálykoporsót, a koporsóban a halott lányt, előtte állt a cárevics.

– Felséged nem véletlenül tévedt el mindennap az erdőben! Most nem hagyjuk magára estig!

Körbeállták a kristálykoporsót, nézték a lányt, gyönyörködtek a szépségében. Így álltak egy helyben reggeltől késő estig. Amikor már teljesen besötétedett, a cárevics a vadászokhoz fordult:

– Tegyetek meg nekem, barátaim, egy nagy szolgálatot: fogjátok meg a koporsót, és a halott lánnyal együtt vigyétek el a hálószobámba. De csendben és titokban tegyétek, nehogy valaki megtudja vagy meglássa! Bőségesen megjutalmazlak benneteket, nem sajnálom az aranyat, annyit kaptok, amennyit még soha senkitől.

– Te akarsz megjutalmazni? Mi anélkül is boldogan szolgálunk neked, cárevics! – felelték a vadászok, felemelték a kristálykoporsót, kicipelték az udvarra, lóra tették, vitték a cári palotába, egyenesen a cárevics hálószobájába.

Attól a naptól fogva a cárevicsnek eszébe se jutott a vadászat; csak otthon ült, ki se ment a szobájából, állandóan a lányban gyönyörködött.

„Mi történhetett a fiunkkal? – töprengett a cárnő. – Már annyi idő eltelt, és mégis folyton otthon ül, ki se megy a szobájából, és senkit se ereszt be oda. Csak nem búskomorságba esett, vagy valami nyavalya támadta meg? Megyek, megnézem.” Bemegy a hálószobájába a cárnő, és megpillantja a kristálykoporsót. Hogy kerül oda? Megtudakolta, és azonnal megparancsolta, hogy temessék el a lányt, jó szokás szerint, az anyaföldbe.

Elsírta magát a cárevics, lement a kertbe, csodás virágokat szedett, hazavitte, és fésülni kezdte a halott szépség vörös hajfonatát, a virágokkal meg földíszítette. Egyszer csak kiesett a bűvös hajszál, és a szépség kinyitotta szemét, felsóhajtott, felemelkedett a kristálykoporsóból, és megszólalt:

– Ó, milyen sokáig aludtam!

A cárevics kimondhatatlanul megörült, kézen fogta, és a szülei elé vezette.

– Isten küldte nekem – mondta –, egy percig sem élhetek nélküle. Édesapám, édesanyám, engedjétek meg, hogy elvegyem feleségül!

– Vedd el, fiam! Isten ellen való vétek volna, ha nem engednénk, de meg ilyen szépséges leányzót az egész világon nem találsz!

A cári szülők mindent el is rendeztek, így még aznap megülték a lakodalmat.

Elvette a cárevics a kereskedő lányát feleségül, és nem tudott betelni vele. Telt-múlt az idő, és a lány haza akart menni, meglátogatni az apját és a bátyját. A cárevics nem ellenezte, elkéredzkedett a cártól.

– Jól van – feleli az apja –, menjetek, drága gyermekeim! Te, cárevics, utazd körbe szárazföldi úton a vidékeinket, nézd meg a földjeinket, tudd meg, hogyan megy a világ sora, a feleséged meg szálljon hajóra, és egyenest menjen haza!

Előkészítették a hajót, felszerelték a matrózokat, kinevezték a hajó kapitányát; a cárkisasszony hajóra szállt, kihajózott a nyílt tengerre, a cárevics meg a szárazon utazott.

A hajó kapitányát is levette a lábáról a cárkisasszony szépsége, folyton udvarolt neki. Azt gondolta, hogy nincs mitől félnie, hiszen a markában tartja, azt tesz vele, amit csak akar.

– Szeress belém – mondta a cárkisasszonynak –, mert ha nem teszed, bedoblak a tengerbe!

A cárkisasszony elfordult tőle, válaszra se méltatta, csak a könnyeit hullatta. Meghallotta a kapitány szavait egy matróz, este odament a cárkisasszonyhoz, és így vigasztalta:

– Ne félj, cárkisasszony! Öltsd fel az én ruhámat, én meg a tiedbe bújok; menj a fedélzetre, én majd a kajütben maradok. Dobjon ki engem a kapitány a tengerbe, nem félek, erős vagyok, elúszom a kikötőig, mert közel van a szárazföld!

Ruhát cseréltek, a cárkisasszony felment a fedélzetre, a matróz meg befeküdt az ágyába. Éjjel bement a kabinba a hajó kapitánya, fogta a matrózt, és bedobta a tengerbe. A matróz úszni kezdett, és reggelre elérte a partot. A hajó kikötött, a matrózok kimentek a szárazföldre, velük ment a cárkisasszony is, elszaladt a piacra, vett magának szakácsöltözetet, felvette, és elszegődött az apja házába kuktának.

Kis idő múlva megérkezik a cárevics a kereskedőhöz.

– Üdvözöllek – szól –, apácska! Üdvözöld a vődet, a lányod férjét! Hol van a feleségem? Vagy még nem ért ide?

Ekkor a hajóskapitány jelentést tett:

– Hát így és így történt, felség! Az ifiasszony szerencsétlenül járt: épp a fedélzeten tartózkodott, amikor nagy vihar támadt, dobálta a hajót, a cárkisasszony elszédült, és mielőtt még észbe kaptunk volna, bezuhant a tengerbe, és megfulladt!

A cárevics sírva fakadt, elkeseredett, hiszen a tenger fenekéről biztos nem kelti életre, ez lett a sorsa! Vendégeskedett egy darabig a cárevics az apósánál, majd megparancsolta a kíséretének, hogy készüljenek fel az útra. A kereskedő búcsúzóul hatalmas lakomát csapott; meghívta a kupeceket és a bojárokat, az összes rokonát, így az édesbátyját, a gonosz vénasszonyt és a hajóskapitányt is.

Ettek-ittak, felfrissültek, mikor az egyik vendég így szól:

– Hallgassatok ide, tisztelt vendégek! Az evésből-ivásból nem sül ki semmi; inkább meséljünk érdekes történeteket.

– Jól van! – kiáltotta a tömeg. – Ki kezdi?

Az egyik nem tud, a másik nem ért hozzá, a harmadiknak a bor elvette az eszét. Most mi legyen? Ekkor megszólalt a kereskedő segédje:

– Van a konyhán egy új kukta, sok idegen földön járt már, sok csodát látott már, és úgy tud meséket mesélni, hogy csak na!

A kereskedő hívatta a kuktát, és így szólt hozzá:

– Szórakoztasd a vendégeimet!

A kukta cárkisasszony így felelt:

– Mit meséljek: mesét vagy igaz történetet?

– Mesélj igaz történetet!

– Mesélhetek igaz történetet is, csak egy feltétellel: aki közbevág, kap egyet a fejére a merőkanállal!

Mindenki beleegyezett. És a cárkisasszony mindent elmesélt, ami vele történt.

– Élt egyszer egy kereskedő meg a lánya. Amikor a kereskedő a tengerentúlra utazott, a bátyjára bízta a lányt, de a báty szemet vetett a lány szépségére, és egy percre sem hagyta nyugton, állandóan utána koslatott…

Hallja a nagybácsi, hogy róla beszélnek, megszólal:

– Ez hazugság!

– Tehát szerinted hazugság? Nesze neked a fejedre!

Azután mesélt a mostohaanyjáról, aki a bűvös tükrét faggatta, meg a gonosz vénasszonyról, aki a vitézek fehér köves palotájába járt be. A mostoha és az öregasszony egyszerre kiáltották:

– Micsoda ostobaság! Ilyesmi nincs is!

A cárkisasszony fejbe vágta őket a merőkanállal, és mesélte tovább, hogyan feküdt a kristálykoporsóban, hogyan talált rá a cárevics, élesztette fel, vette el feleségül, és hogyan utazott el az apját meglátogatni.

A kapitány rájött, hogy rosszul áll a szénája, és kérte a cárevicset:

– Hadd menjek haza, megfájdult a fejem!

– Nem baj, maradj még egy kicsit!

A cárkisasszony a kapitányról kezdett mesélni, de az nem bírta tovább, és megszólalt:

– Mindez hazugság!

A cárkisasszony fejbe vágta a merőkanállal, levette a szakácsöltözetet, és felfedte magát a cárevics előtt:

– Nem vagyok kukta, a hites feleséged vagyok!

A cárevics megörült, a kereskedő szintúgy, megölelték-megcsókolták egymást, majd ítéletet tartottak: a gonosz vénasszonyt a nagybácsival egyetemben a kapuknál agyonlőtték, a varázsló mostohát ló farkára kötötték, a csődör kivágtatott a nyílt mezőre, széthordta csontjait a bokrokban, völgyekben. A kapitányt a cárevics a katorgára küldte, a helyébe kinevezte azt a matrózt, aki a cárkisasszonyt megmentette. Azután a cárevics, a felesége és a kereskedő boldogan éltek együtt, amíg meg nem haltak.

Állapotfelmérés
és felnőttségmutató

Fiúból férfi

Mit tud?

Mit tanul meg?

Az apa kincse

- erősek

- egészségesek

- lusták

- halogatóak

- átvenni az apai örökséget és mintát

- összefogni

- tervszerűen gondolkodni

- gazdálkodni saját erőforrásaikkal

Mese a varázsgyűrűről

- henyél

- jól alkalmazkodik

- megvédi az állatokat, és szót ért velük

- rábízni magát az intuícióira

- kérni

- újrakezdeni

- fontossági sorrendet felismerni

- vigyázni arra, ami értékes a számára

- ébernek lenni

- megküzdeni

- megbirkózni a féltékenységgel

A fényes arcú Jag-Mort, az erdei ember

- nehéz helyzetekben helytállnak

- bátrak és tántoríthatatlanok

- okosak

- megvédeni önmagukat

- értelmezni mindazt, ami történik

- a felszín mögé látni

- jól bánni a szavakkal

- vészhelyzeteket felismerni

- furfangosnak lenni

Manitou ajándéka

- nyitott szemmel jár

- vidám

- céltudatos

- kitartó

- rábízni magát ismeretlen erőkre

- késleltetni a szükségletei kielégítését

- uralni a saját erejét

- önzetlennek lenni

Az álnok Angango

- gyáva

- megszégyeníthető

- csöndes

- butácska

- jóhiszemű

- tisztelni önmagát

- kiállni önmagáért és az értékeiért

- bátornak lenni

- kivívni a jogos elismerést

- jól kommunikálni

A hét borzalom

- cselekvésképtelen

- jó megfigyelő

- gyáva

- felelősséget vállalni a testvéréért

- könyörgés helyett cselekedni

- megtalálni a megfelelő eszközöket a feladatok végrehajtásához

- összpontosítani

- céltudatosnak lenni

- vészhelyzetből kitartással kikerülni

- „egyfelé nézni”

- önmagát motiválni

A gyáva Samba

- gyáva

- a többségtől eltérő értékrendet képvisel

- hű az elveihez

- egysíkúan gondolkodik

- megváltoztatni a róla kialakult képet

- belátni a tévedését

- készen állni a változásra

- felvállalni konfliktushelyzeteket

- kötelességét teljesíteni

Hollóhajú John

- rugalmas

- alkalmazkodó

- céltudatos

- képes megvalósítani az álmait

- önazonos

- kész szolgálatba állni, hogy tanulhasson

- kapcsolatba kerülni titkos, láthatatlan erőkkel

- megszerezni azt, ami értékes a számára, és vigyázni rá

- tiszteletet adni a halottaknak

A sánta legény diadala

- szerencsétlen

- irgalmas

- jószívű

- lényegest a lényegtelentől elválasztani

- összerendeződni

- különböző képességeket koordinálni

- nem meghátrálni a fokozódó nehézségű próbáktól

Fürgeláb, Ügyeskéz és Élesszem

- erősek

- egészségesek

- talpraesettek

- sokoldalúak

- szorgalmasak

- vállalkozó kedvűek

- tervszerűen gondolkodni

- összehangoltan cselekedni

- nagylelkűnek lenni

- előrelátni

- egyezséget betartani, bármilyen fájdalmas is

Aminbég

- hű önmagához

- ösztöneire és vágyaira hallgat

- kitartó

- tökéletesen elsajátítani a vágyott tudást

- megvédeni saját magát

- mások javát szolgálni

- átadni a tudását

A vitéz Bujdar

- tisztelettel fordul az ősök felé

- elszánt

- kemény

- türelmes

- megérteni a látottakat

- végigvinni egy folyamatot

- megszabadulni a külsőségektől

- könnyednek lenni nehéz helyzetekben

- a fejlődéssel párhuzamosan emelni a tétet

- ismerni és kamatoztatni az adottságait

A titokzatos vendégfogadó

- hallgatag

- senkivel nem barátkozik

- mogorva

- unatkozik

- figyelmesen szemlélődni

- kapcsolódni a látott dolgokhoz

- megküzdeni saját magáért

- felhagyni a hebehurgya cselekvéssel

- legyőzni a jobb élettel szembeni ellenállást

- tervet készíteni

- türelmesnek lenni

- megfizetni a kapott rosszért

- örülni az életnek, barátoknak, gazdagságnak

A tigris sírja

- tisztességes

- önzetlen

- szorgalmas

- mindent megtesz az anyjáért

- talpra állni

- hálásnak lenni

- viszonozni a segítséget

- élni a lehetőségekkel

- méltó módon lezárni valamit

Az árva Kagzagzuk

- beletörődő

- elfogadja a sorsát

- önironikus

- mindent szó nélkül tűr

- megszabadulni a múlttól

- megerősödni

- kivárni a megfelelő pillanatot

- méltósággal viselkedni

- újrakezdeni

- megszabadulni a visszahúzó erőktől, körülményektől és emberektől

- irgalmasnak lenni

Gyöngyharmat János

- elszánt

- naiv

- befolyásolható

- nőkkel bánni

- új technikákat tanulni és alkalmazni

- elköteleződni

- önmagát fölvállalni

- elszakítani a nőt a múltjától és a kapcsolatukat veszélyeztető tényezőktől

Lányból nő

Mit tud?

Mit tanul meg?

A napékszer ládika

- őszinte

- nem játszmázik

- türelmes

- kiállni önmagáért

- segítséget kérni és találni

- bizalmat építeni

- elmondani a saját történetét

- elfoglalni méltó helyét

- irgalmasnak lenni

A jégen fonó lányok

- engedelmes

- szolgálatkész

- odafigyelni a részletekre

- gondoskodni

- alaposan dolgozni

- gyöngédnek lenni

Az agyagedényes lányok története

- felelősséget vállal a tetteiért

- bátran útnak indul

- legyőzi a félelmét váratlan helyzetekben

- jól kommunikálni

- tisztelni az időseket

- apró dolgokra is odafigyelni

- lecsillapítani a másikat

- a célra koncentrálni

- nem törődni a kedvezőtlen körülményekkel

- állhatatosnak lenni

A Békahercegnő

- öntudatos

- meri vállalni önmagát kevésbé vonzó alakban is

- minőségre koncentrálni

- időtálló dolgokkal foglalkozni

- megmutatni valódi önmagát

Az okos Hatumata Djaora

- határozott

- tudja, mit akar

- mélyebb szinten keres kapcsolódási lehetőséget a férfiakkal

- megfelelő jeleket küldeni

- elköteleződni a választott férfi mellett

Az igazi menyasszony

- zúgolódás nélkül teszi a dolgát

- alázattal viseli a megpróbáltatásokat

- meglátni a lényeget a felszín alatt

- aprólékos munkát elvégezni

- önmagát fölépíteni

- rendet tenni önmagában

- hűségével bizonyságot tenni a férfi iránti szerelméről

A ringyes-rongyos királykisasszony

- tud segítséget kérni

- elmegy onnan, ahol veszély fenyegeti

- önállóvá válni

- megvédeni magát fizikai és verbális síkon egyaránt

- leszámolni a mérgező szülői kapcsolattal, apai minőséggel

- szükség esetén visszahúzódni, elrejtőzni

- újraépíteni a bizalmat a férjével

- fölvállalni önmagát

A favágó leánya

- ártatlan

- jóindulatú

- tud segítséget kérni

- legyőzni a férfiaktól való félelmét

- a megérzéseire hallgatni

- rábízni magát másokra

- megszabadulni a mérgező női erőktől

Holdangyal

- nem a megszokott módon és nem a külsőségek alapján szeretné megtalálni élete párját

- meghallgatja a másikat

- kíváncsi

- ráhangolódni egy férfira

- mélyebb szinten kapcsolódni mindahhoz, amit lát és hall

- igazságosan ítélni

- megfelelő pillanatban megszólalni

- felszabadultan viselkedni egy férfi jelenlétében

- készen állni az örömre és a nevetésre is

Kagylólány

- kedves

- jó szándékú

- empatikus

- figyelmes

- elszakadni a sablonoktól és a megszokott reagálási módoktól

- egyensúlyba kerülni önmagával

- lelassulni

- bátran megnyílni új tapasztalási lehetőségek előtt

- rábízni magát arra a férfira, akihez az ösztönei vezetik

A dervisasszony

- jót és rosszat egyaránt elfogad

- nem esik kétségbe

- a korábbi csalódás ellenére újra megbízni valakiben

- méltósággal viselkedni

- hallgatni a férjére

- elköteleződni

- hűségesnek lenni

Az okos menyasszony

- jó megfigyelő

- nem fél a tekintélytől

- ismeri és betartja a hagyományokat és a törvényeket

- ráhangolódni mások gondolkodásmódjára

- megvédeni az apját

- segíteni egy férfinak kiteljesedni

Óriásölő Margaret

- öntudatos

- bátor

- önfeláldozó

- türelemmel várni

- a férfi mellé állni

- ébernek maradni

- megfelelő módon harcolni

- mélyen elköteleződni

A Béke királynője

- igazságos

- kibékíti az ellenfeleket

- lecsöndesíti az indulatokat

- nyugodt

- derűs

- felvállalni az érzéseit mindenki ellenében még akkor is, ha ez kellemetlen következményekkel jár

A libapásztorlány a kútnál

- azt mondja, amit érez

- nem akar megfelelni

- nem folytat játszmákat

- rejtőzködik

- hűen szolgál

- fél a jövőtől

- megbocsátani

- felvállalni saját magát

- önállóvá válni

A bűvös tükör

- ártatlan

- naiv

- megtéveszthető

- nem tanul a hibáiból

- saját lábára állni

- megvédeni magát

- óvatosabbnak lenni az emberekkel, különösen a családtagokkal

- elrejtőzni a saját érdekében

- türelemmel kivárni valamit

- kiállni magáért

- elmondani a történetét

Források

Az apa kincse – Szépek Szépe. Móra – Mladé letá, Bratislava, 1983.

Mese a varázsgyűrűről – Bodrogi Tibor – Karig Sára (szerk.): A bőbeszédű teknősbéka. Móra, Budapest, 1968.

A fényes arcú Jag-Mort, az erdei ember – Erdődi József (szerk.): A Hold-szép leány meg a vízikirály. Móra, Budapest, 1960.

Manitou ajándéka – Manitou ajándéka. Mladé letá, Bratislava, 1968.

Az álnok Angango – Dornbach Mária (szerk.): A titokmondó fa. Móra, Budapest, 1985.

A hét borzalom – Dmitrij Nagiskin (szerk.): Amur-parti mesék. Móra, Budapest, 1981.

A gyáva Samba – Bodrogi Tibor – Karig Sára (szerk.): A csillagok szíve. Móra, Budapest, é. n.

Hollóhajú John – Dégh Linda (szerk.): A világjáró királyfi. Móra, Budapest, 1961.

A sánta legény diadala – Karig Sára (szerk.): Kergarec pokoljárása. Európa, Budapest, 1968.

Fürgeláb, Ügyeskéz és Élesszem – Karig Sára (szerk.): Az aranyfonó lányok. Európa, Budapest, 1968.

Aminbég – Rab Zsuzsa (szerk.): A repülő hajó. Móra, Budapest, 1977.

A vitéz Bujdar – Az arany kantár. Mladé letá, Bratislava, 1985.

A titokzatos vendégfogadó – Zlata Černá – Miroslav Novák (szerk): Az eladott álom. Madách, Bratislava, 1979.

A tigris sírja – T. Aszódi Éva (szerk.): A királlyá választott kutya. Móra, Budapest, 1973.

Az árva Kagzagzuk – Dömötör Tekla (szerk.): A mesemondó szikla. Móra, Budapest, 1969.

Gyöngyharmat János – Berze Nagy János: Népmesék Heves- és Jász-Nagykun-Szolnok megyéből. Ujj János parasztlegény meséje 1904-ből. Budapest, 1907.

A napékszer ládika – Az angol változat forrása: »pitt.edu« (Utolsó letöltés: 2025. január 4.)

A jégen fonó lányok – Erdődi József (szerk.): A Hold-szép leány meg a vízikirály. Móra, Budapest, 1960.

Az agyagedényes lányok története – Dornbach Mária (szerk.): A titokmondó fa. Móra, Budapest, 1985.

A Békahercegnő – Karig Sára (szerk.): Po úrfi és a tigris. Európa, Budapest, 1959.

Az okos Hatumata Djaora – Bodrogi Tibor – Karig Sára (szerk.): A csillagok szíve. Móra, Budapest, é. n.

Az igazi menyasszony – Jacob és Wilhelm Grimm: Gyermek- és családi mesék. Magvető, Budapest, 1989.

A ringyes-rongyos királykisasszony – Kriza János: A csókalányok. Móra, Budapest, 1982.

A favágó leánya – Sebők Zsigmond (szerk.): A legszebb mesék. Móra, Budapest, 1986.

Holdangyal – Karig Sára (szerk.): Holdangyal. Európa, Budapest, 1970.

Kagylólány – Tibeti mesék. Littoria, Budapest, 1994.

A dervisasszony (A szegény leány meséje címmel) – Kúnos Ignác: A szótlan szultánkisasszony. Móra, Budapest, 1980.

Az okos menyasszony – Az arany kantár. Mladé letá, Bratislava, 1985.

Óriásölő Margaret – Dégh Linda (szerk.): A világjáró királyfi. Móra, Budapest, 1961.

A Béke királynője – Karig Sára (szerk.): Gonaquadate, a víziszörny. Európa, Budapest, 1960.

A libapásztorlány a kútnál – Jacob és Wilhelm Grimm: Gyermek- és családi mesék. Magvető, Budapest, 1989.

A bűvös tükör – A. Ny. Afanaszjev: A tűzmadár. Magvető, Budapest, 2023.

Tartalom

Bevezetés a mesék világába

Fiúból férfi

„Miért nem csináltok valami hasznosat?”
Az apa kincse
(moldván – Ivanics István fordítása)

„Ilyen tékozló fiúnak nincs helye a házban!”
Mese a varázsgyűrűről
(indiai – Borbás Mária fordítása)

„Hát te hová igyekszel?”
A fényes arcú Jag-Mort, az erdei ember
(komi – Erdődi József fordítása)

„Felnőtt akarok lenni!”
Manitou ajándéka
(indián – Aczél János fordítása)

„Fölnőttetek, itt az ideje, hogy bátorságot tanuljatok”
Az álnok Angango
(afrikai – Dornbach Mária fordítása)

„Eredj, keress magadnak férfiszívet!”
A hét borzalom
(Amur-parti – Diószegi Vilmos fordítása)

„Ezt a harci dobot ma nekem verik”
A gyáva Samba
(afrikai – Rónay György fordítása)

„A csónak nyílegyenesen haladt”
Hollóhajú John
(skót – Lengyel Balázs fordítása)

„Nagy munka áll előttem”
A sánta legény diadala
(breton – Zsámboki Zoltán fordítása)

„Nem szabad semmi nehézségtől meghátrálni”
Fürgeláb, Ügyeskéz és Élesszem
(észt – Bereczki Gábor fordítása)

„A tudományra szomjazott, s el is érte, amit akart”
Aminbég
(baskír – Rab Zsuzsa fordítása)

„A fiam férfivá érett!”
A vitéz Bujdar
(mongol – Kun Edit fordítása)

„Most már tudott örülni az életnek”
A titokzatos vendégfogadó
(japán – Zádor Margit fordítása)

„Elmegyek érte, ha addig élek is”
A tigris sírja
(koreai – Mészöly Miklós átdolgozása)

„Mutasd meg, mit tudsz!”
Az árva Kagzagzuk
(eszkimó – Mészöly Miklós átdolgozása)

„Fölkeresem Világi Szép Örzsébetet”
Gyöngyharmat János
(magyar népmese Berze Nagy János gyűjteményéből)

Lányból nő

„Megpróbálok kikeveredni ebből a dzsungelből”
A napékszer ládika
(indiai – Korbai Hajnal fordítása)

„És a lány megindult az úton”
A jégen fonó lányok
(finn – Erdődi József fordítása)

„Nem törődött semmivel, csak ment tovább”
Az agyagedényes lányok története
(afrikai – Dornbach Mária fordítása)

„Én magam vagyok a szépséges leányzó”
A Békahercegnő
(burmai – Borbás Mária fordítása)

„Tégy, ahogyan jónak látod”
Az okos Hatumata Djaora
(afrikai – Rónay György fordítása)

„Hogyan vihetnék ily nagy munkát végbe?”
Az igazi menyasszony
(német – Márton László fordítása)

„Hipp-hopp, ott legyek, ahol lehet, csak otthon ne legyek!”
A ringyes-rongyos királykisasszony
(magyar népmese Kriza János mesegyűjteményéből)

„Kérdezd meg a szívedtől, az majd megadja a feleletet”
A favágó leánya
(indiai – Sebők Zsigmond átdolgozása)

„Döntésemet nem változtatom meg”
Holdangyal
(tádzsik – Jeremiás Éva fordítása)

„Kitárultak az aranykapuk”
Kagylólány
(kínai – Rozsnyai Katalin fordítása)

„Sose búsulj, leányom, különb mátkát ad még neked az Ég”
A dervisasszony
(török – Kúnos Ignác fordítása)

„Ha a fiam okos feleség oldalán fog élni, talán maga is megokosodik”
Az okos menyasszony
(mongol – Kun Edit fordítása)

„Ahová te mégy, oda megyek én is”
Óriásölő Margaret
(ír – Dégh Linda fordítása)

„Fogadalmát megtörte a szerelem hatalma”
A Béke királynője
(indián – Dégh Linda fordítása)

„Jöjj elő, leánykám!”
A libapásztorlány a kútnál
(német – Márton László fordítása)

„Mit meséljek: mesét vagy igaz történetet?”
A bűvös tükör
(orosz – Molnár Angelika fordítása)

Állapotfelmérés és felnőttségmutató

Források

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

ISBN 978 963 144 529 9

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL