A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Parker: Scare Me

Angry Robot Ltd, Oxford, 2013

a division of Osprey Publishing

Kemp House, Chawley Park, Cumnor Hill

Oxford OX2 9PH

Fordította: Györe Bori

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Kozári Imre

Originally published in the English language

by Angry Robot Ltd under the title

SCARE ME

Copyright © Richard Parker 2013

Hungarian translation © Györe Bori, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-282-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Anyának és apának – akik tudják,

hogy azok a sötét helyek

csak a képzeletemben léteznek

1. fejezet

Poppy feltett egy kis cseresznyés szájfényt, összeérintette az ajkait, hogy eloszlassa, de az édes ízt eltompította a várakozás izgalma. Bizsergette az arcát és égette a fülcimpáját.

Brett azt akarta, hogy ma este megtörténjen.

Poppy elhelyezkedett egy üres fal előtt, és úgy állította be a webkamerát, hogy a feje és a vállai középre kerüljenek a képernyőn. Mellette, megtöltve a család szennyesével, a mosógép zúgott és dobálta magát.

Brett türelmesen várta, hogy Poppy bejelentkezzen, és a vodka-narancsát szürcsölgette. Egy asztalnál ült, és saját magát nézte a képernyőn. Néhányszor megigazította szalmaszínű haját.

Volt egy meglepetése Poppy számára.

Poppy bejelentkezett. Brett már online várta. Poppy rákattintott a nevére, a fiú képe azonnal megjelent, és a teljes képernyőt kitöltötte.

‒ Helló, Pop. Csak nem társaságra vágysz? – Úgy mosolygott, mint aki pontosan tudja, hogy ez a kisfiús vigyor milyen kábító hatással van a lányokra.

Brett testhelyzetet váltott a forgószékben. Tetszett neki, ahogy a lány sötét gesztenyeszínű szeme és hosszú, majdnem fekete haja kiemelte sápadt bőrét és törékenységét. Gyors megfigyelést tett: fehér fürdőköntös van rajta, a nyakrésznél szorosan összefogva. Kíváncsi volt, vajon meddig marad így.

‒ Szóval mit szeretnél csinálni, Poppy?

‒ Király dzseki.

Brett túlságosan el volt foglalva azzal, hogy a lány vastag alsó ajkát nézze. Tetszett neki, ahogy ernyedten eltávolodott a fogaktól, miközben Poppy betekintést nyert a világába. Néhány pillanatig nem szólalt meg. – Tessék?

‒ Ott mögötted.

Brett tudta, hogy ott van, de megfordult, hogy megnézze a kapucnis dzsekit, amely a szobája ajtaján lógott az akasztón. Sok lány csinálja ezt, húzzák az időt, mielőtt a lényegre térnek. – Ja. A Sawgrass Millsben vettem. – Nem engedte, hogy a türelmetlenség beszivárogjon a hangjába.

‒ Megnézhetem?

‒ Talán majd utána. – Amikor Poppy nem válaszolt, csak bűnbánóan bólintott, Brett tudta, mit jelez ezzel. Azt szeretné, hogy Brett irányítson. Most beszéltek harmadszor. A felnőtt chatszoba kellemes időtöltést és barátságot ígért, de mindenki, aki fizetett és regisztrált, valójában ugyanazt akarta. A harmadik alkalommal általában már mindkét fél boldogan beismerte.

‒ Hadd nézzem meg jobban a szobádat. A kuckódat. – Poppy nyelt egyet, és félszegen mosolygott.

‒ Oké. – Brett megfordította a kamerát. A függönyök be voltak húzva, és csak a kislámpa égett az asztalon, szóval tudta, hogy Poppy nem sokat fog látni. Tüzetesen megnézte az arcát, amikor a lány közelebb hajolt a képernyőhöz. Nem észvesztően édes, inkább szép, mint aranyos. Finom, szinte anorexiás vonások. Idősebb is nála, huszonöt körül lehet, ez tetszett neki.

‒ Akarod látni, én hol szoktam lógni? – Poppy megint hátradőlt.

Brett megállta, hogy ne mondjon reflexből nemet, de Poppy már fel is emelte a laptopját, hogy a kamera bevehesse a szobát. Még mindig húzta az időt.

Poppy biztos kézzel tartotta a laptopot. Úgy tűnt, a mosókonyhában van. Sok lány választott semleges helyszínt a gyors online találkákhoz. Semmit sem árultak el magukról, miközben minden mást megmutattak.

‒ Elég volt ennyi? – hallatszott a hangja a kamera másik oldaláról.

Brett a képernyőn saját magát figyelte; lassan a színlelt érdeklődés jelei is eltűntek az arcáról, miközben Poppy kinyitotta a mosókonyha ajtaját, és átment egy másik helyiségbe. Hirtelen teljes értetlenség ült ki az arcára, amikor alaposabban megnézte az elé táruló konyhát. Az ő konyhájuk volt, lent a földszinten.

Poppy elvitte a laptopot a vajszínű csempe és reggelizőpulton álló ismerős zabpelyhes üvegek előtt, majd feltartott egy kulcsot, és kinyitotta a hátsó nappali ajtaját. Amikor belökte, Brett meglátta az anyját, az apját és a húgát.

Bár egymás mellett ültek a kanapén, kezükkel eltakarva a szemüket, tudta, hogy halottak. Mozdulatlanságuk már azelőtt egyértelművé tette, hogy észrevette volna a rengeteg vért az ölükben. Kezüket fekete ragasztószalaggal rögzítették az arcukhoz.

Poppy azon tűnődött, Brett bezárkózott-e a szobájába, bár ehhez is volt kulcsa. De úgy tűnt, a pánik legyőzte az észérveket. A lépcsőn találkoztak össze; a fiú deréktól lefelé meztelen volt.

Elektromos sokkolópisztollyal a mellkasa közepére célzott, mire Brett összecsuklott, mint akit kifiléztek. A maradék utat lefelé a gerincén rázkódva tette meg, pólója felgyűrődött a hátán. Poppy követte a testet a lépcső aljáig, aztán kivette köntöse zsebéből azt a széles pengéjű sushikést, amelyet a család többi tagjánál is használt.

A fiú hasába szúrta, mire Brett abbahagyta a rángatózást, és megfordult, hogy hitetlenkedve szembenézzen vele. Poppy keményen szorította a kés nyelét, és maga felé húzta. Meleget érzett a tenyere szélén, de nem látta a vért; tökélyre fejlesztette a vakfoltok előidézésének művészetét. Mint amikor elharapja a száját, és nem fáj.

Leült a lépcső aljára, és figyelte Brett reszkető lábát, ahogy az ujjbegyeivel a török előszobaszőnyeget kaparta. A fiú sírásának hangja majdnem érzékelhetetlen magasságban szólalt meg a torka hátuljában, miközben a levegő lassan elhagyta a testét.

Poppy használni akarta a medencét, hogy lehűtse magát. A kék víz olyan hívogatónak tűnt a mosókonyha ablakából, amikor várta, hogy Brett hazaérjen a kirándulásról.

Brett megpróbált mondani valamit, de a vér a légcsövében elfedte, majd teljesen elárasztotta a szavait. Amikor már nem suttogott és tátogott, Poppy átlépett a meggyötört test felett. Cuppogó léptekkel kisétált az előszobából a konyhán át a teraszon átsuhanó hűvös szellőbe. Kilépett Brett anyjának fehér köntöséből, és lerúgta a papucsát. Alig vett tudomást a véres lábnyomokról, amelyek a kövön keletkeztek. Beugrott a medencébe.

Nem kellett aggódnia, hogy ujjlenyomatokat vagy hajszálakat hagy maga után. Poppy nem létezett.

2. fejezet

A péntek lassú tűzön forralta a londoni forgalmat, az autóvezetők dührohamai fel-felbugyogtak a város hatalmas üstjében. A hétvége kínzóan messze volt még. Mivel érezte, hogy az inge kezd a hátára tapadni, Will bekapcsolta a légkondit, és hátradőlt. Még mindig csak tanulta, hogyan kell a munkát az irodában hagyni.

Tizenkilenc évvel ezelőtt még csak vízellátási szerződéseket kötött az Egyesült Királyságban, azóta pedig kinevezték az Ingram International ügyvezető igazgatójának. Igazán megengedhetett magának egy bűntudatmentes hétvégi kiruccanást az évfordulójukon Carlával. Irigyelte a feleségét és a lányát, Libbyt. Mindketten tudták, hogyan kell lazítani, Libby talán túlságosan is jól.

Will jelenléte már nem volt nélkülözhetetlen az Ingramnél, de régebben képtelen lett volna távol maradni az irodától egy ilyen kritikus időszakban. Akkoriban minden időszak kritikusnak számított, és a Remada-projektet különösen nehezen engedte el. Hiába töltötte azzal a napját, hogy külső vízvezetékcsövek építését koordinálta Adenben és Eastern Navajóban, a legfontosabb feladata még hátravolt.

Tizenkilenc év együtt,

és még mennyi minden vár ránk.

Ezt a két sort írta Carla üdvözlőkártyájára abban a hat percben, amit ebédszünetnek nevezett. Úgy gondolta, a többi is ugyanilyen könnyen jön majd. Nem jött. Nem számított, hányszor ismételte el magában az első két sort. Ennek ellenére ragaszkodott ehhez a kezdéshez, amit természetesen tollal írt a papírra.

Hátrahúzta a botkormányt, és figyelte, ahogy az utak és az autók zsugorodnak. Régen mindenhova helikopterrel ment, de a mostani engedélye már csak azt tette lehetővé, hogy néha-néha elszökjön a tárgyalóból, és élvezkedjen egy kicsit. Vízszintbe hozta a gépet, és lenézett a tömött kocsisorokra, amelyek csillogó higany módjára töltötték ki a város réseit. A háztetők jobbra dőltek, ahogy a Temze déli partjánál elkanyarodott nyugatra; ablakaikról fehér napfény verődött vissza, amikor emelkedni kezdett.

Carla szerint a helikopter ideális jármű számára, mert nem lehet lefékezni. Ráadásul állandó figyelmet igényel. Carla egyébként úgy gondolja, Will nem munkamániás, csak annyira szeret nyüzsögni, hogy az már szinte beteges. A férfi nem tudta, mi a különbség a kettő között.

Otthagyta a projektmenedzsmentet, és még mindig frusztrálta, hogy építkezéseket kell koordinálnia az angliai központból. Különösen nehezére esett kiengedni a kezéből a szerződéseket, amelyeket fáradhatatlanul hajtott fel azokban az időkben, amikor a cég fejlesztésén dolgozott. De a tavaly történtek után hamar átértékelte, mi fontos igazán.

Megfordult, és egyenesbe hozta a Longrangert. Tartotta az irányt, és egyenletes tempóban haladt, miközben a háztetők titkos életét figyelte; a hőség miatt egyre többen vonultak fel a magasba. A szokásos útvonalon ment haza, a parkok fölött. Először Hurlingham, aztán Richmond.

Negyvenkét éves korára megbénította saját sikere. Még ha barázdált és viharvert vonásai jobban illettek is a szabadba, ravasz üzleti ösztönei négy fal közé zárt, céges életmódra ítélték. Utálta a gallért, és tüntetőleg eltakarta hamubarna, vállig érő hajával.

Múlt nyáron eltökélte magát. Olyan pilóta lesz, aki a hátsó ülésről figyeli az eseményeket, és több időt tölt otthon. Még mindig szoktatta magát a gondolathoz.

Most is hátul kéne ülnie, és gyönyörködnie a kilátásban; az Ingram pilótája felajánlotta, hogy hazaviszi, de a végén úgyis kitúrta volna a helyéről. Mindig jobban élvezte, ha helikopterrel terepre vihette az ügyfeleket, mint ha munkaebéd közben csevegnie kellett velük. De még boldogabb volt, ha egyedül lehetett a levegőben. Mindig új távlatokat nyitott előtte, ha zsúfoltság helyett azt látta, hogy mindennek jut elegendő tér.

Amikor meglátta a Strawberry Hill-i és a fulwelli golfpályát, tudta, hogy mindjárt otthon van. Egyik helyet sem látogatta, nem szerette a golfot. Ahogy a magánklubokat és a tagok közötti hierarchiát sem. De mit fognak csinálni, ő és Carla, ha Libby már nem lakik velük?

Félig már el is költözött. Vajon azért utazott Thaiföldre egy hónapra, hogy kipróbálja, milyen Luke-kal élni? Will tudta, hogy a lány, akit majd megölel, már nem ugyanaz a lány lesz, akitől a reptéren elbúcsúzott. Tekintete áthatolt a horizont párolgó szmogrétegén, és Libbyre gondolt, aki három hónapos terhes, és több tízezer kilométerre van tőle, addig nem ér el a keze.

A munkája miatt rengeteg időt kellett Délkelet-Ázsiában töltenie. Szerette az ottani életet, és valószínűleg ez ösztönözte Libbyt, hogy ő is elzarándokoljon oda. Aggódott érte, túl messze volt ahhoz, hogy megvédhesse. Nem ártatlan kislányoknak való hely, tele van sötét zugokkal, amik csak arra várnak, hogy elnyeljék a hátizsákos turistákat.

Alig várta, hogy kettesben legyen Carlával, amíg Libby távol van, de be kellett ismernie, hogy jobban hiányzik neki a lánya, mint gondolta. A konyhapulton hagyott, félig megrágott almájától kezdve az ekcémakrémje mindent körüllengő illatáig. Napokba telt, mire megjegyezte, hogy csak két főre kell terítenie, és szíven ütötte, amikor rájött, hogy ehhez most már végleg hozzá kell szoknia. Holnap ugyan hazajön, legalább egy kis időre. Carlával majd értük mennek a reptérre.

Azt tervezte, hogy elrabolja Libbyt Luke-tól a hétvége hátralévő részére, hogy újra egy család lehessenek. Így beszélhetne a lányával anélkül, hogy a srác válaszolna helyette. Kideríthetné, hogy mit gondol valójában az összeköltözésükről, és hogy egyáltalán kinek az ötlete volt. Asztalt foglalt a Cawley Manorban, felesége és lánya kedvenc wellness hoteljében. Ahogy egy házassági évfordulóhoz illik. Nem túl romantikus, de biztos volt benne, hogy Carla is ki van éhezve Libby társaságára ennyi egymás nélkül töltött hónap után. De vajon Libby is szeretne velük lenni?

Tudta, hogy Libby kinőtte őket, és a saját életét akarja élni. Már nem volt az ő kicsi lányuk, és ezt be is bizonyította, amikor nemrég lótuszvirágot mintázó tetoválással a feneke fölött jött haza. Willt megrázta a dolog. Nemcsak azért, mert nem kért engedélyt, hanem mert sebet ejtett a számára oly drága testen, és mert ilyen egyértelmű ismertetőjelre tett szert. Kíváncsi volt, hogy minden szülőnek ez jutna-e eszébe – vajon fogja-e valaha ez alapján azonosítani a lányát?

Gyorsan elhessegette a gondolatot, amikor elérte a golfpálya szélét; az egymás után hömpölygő földek kezdtek ismerősen kinézni. Leszálláshoz készülődött, fokozottan koncentrált. Három csalitost kellett még átrepülnie, aztán leereszkedett Hanworthben. Otthonuk, Easton Grey tiszafák ellipszis alakú gyűrűjében bújt meg, fallal körülvéve.

A házat eredetileg vadászkunyhónak építették a XVI. században, de egy tűzesetet követően 1797-ben teljesen átalakították falusi lakóházzá. Will imádta, hogy története van, különösen arra az időszakra gondolt szívesen, amikor katonai kórházként működött a második világháború alatt. Megvette és rendbe hozatta a műemléknek nyilvánított házat, mielőtt még összedőlt volna.

Megfogta a kollektív kart, és elkezdte megközelíteni a narancssárga leszállóhelyet a ház mögött. A fák varjakat löktek ki magukból, ahogy egyre lejjebb ereszkedett. Megbökte a ciklikus vezérlőt, hogy letegye a gép orrát, közben a pedálokat használta az oldalirányú mozgások irányításához. Ezerszer megcsinálta már, de tudta, hogy sosem fogja elbízni magát.

A Longranger enyhén irányt változtatott, de Will a ciklikus kart fogva egyenesen tartotta a lapátokat. Alig rázkódott meg a gép, amikor újra kapcsolatba került a földdel. Will várt, az egyre csillapuló rezgés lehetővé tette, hogy izmai fokozatosan elernyedjenek. Kezét a kollektív karon tartva várta, hogy a lapátok leálljanak.

Carla ott hagyta a két férfit, akikkel a ház mögött beszélgetett. Menhelyes kutyáik közül három mellette játszott a füvön. Tűzvörös haját feltűzte, egyedül ez árulkodott arról, hogy nemrég az irodában járt. Fehér dereka kilátszott az olívazöld póló és a sáfrányszínű, lenge megkötős szoknya között. Elegáns járása nem valamiféle ösztönös hivalkodásra utalt. Tudatos volt, és Willnek jólesett követni a szemével.

Megcsörrent a telefonja. Felvette, és szabad kezéről fogaival húzta le a kertészkesztyűt. Ledobta a földre. Bruce, a csokoládébarna labrador kötelességtudóan felkapta, és megkerülte Carlát, aki éppen ott állt meg, ahol már elérte a lapátok okozta huzat. Még mindig beszélt. A szél magas, karcsú alakjára tapasztotta ruháját, de olyan biztosan állt, mint akit odacövekeltek. Feltolta a napszemüvegét a fejére, így Will láthatta vibráló zöld szemét, amint a kavargó levegőbe hunyorog.

Tizenkilenc év együtt,

és még mennyi minden vár ránk.

Hihetetlennek tűnt most, hogy majdnem elveszítette.

‒ Korán jöttél – mondta Carla szarkasztikusan, és lecsukta a telefonját, amikor a férfi odaért hozzá.

Will megcsókolta. Felesége parfümmel keveredő izzadságszaga sokkal kellemesebb volt, mint a sajátja. – Azt hittem, ma reggel befejezik a munkát. – Will biccentett a két férfinak, akik az új vandálbiztos kamerába bámultak, amelyet a hátsó bejárat fölé szereltek fel.

‒ Volt egy kis probléma a hálózattal, de az előbb azt mondták, most már rendben lesz. – Carla hangja elárulta, hogy kétségei vannak. – Én szóltam előre, hogy az egész nem ér ennyit, több bajunk lesz vele, mint amennyit segít.

‒ Tudom, hogy szerinted túlzás, de legyél velem elnéző.

Easton Greyben mindig is gondoskodtak megfelelő biztonsági rendszerről, de Carla a nyugtalanító júniusi eset után beleegyezett a kamerákba. Nem próbáltak behatolni a házba, de valaki a hajnali órákban tüzet gyújtott a bejárat előtti lépcsőn. Lehet, hogy csak gyerekek szórakoztak, de Will szerette volna, ha ezentúl minden birtokháborítót azonosítani tudnak.

‒ Tényleg nem hiszem, hogy megismétlődik. – Még mindig kételkedés érződött a nő hangjában.

Nem tudták könnyedén venni a történteket, mert Carla is részt vett a környező területek átalakítása elleni tüntetésen. Hanworth egyetlen általános iskoláját be akarták zárni, hogy a helyére a Motex Radials gumiabroncsgyártó üzeme kerüljön. Mivel úgy sejtette, hogy a helyi vezetés korrupciós ügyei állnak a háttérben, Carla a tanácsig ment, hogy keresztülhúzza a számításaikat.

A Motex befolyásos cég volt, és hamar nyílt rágalmazó hadjáratot indított Carla ellen. Erről először akkor szereztek tudomást, amikor az egyik szomszéd a kezükbe adott egy zöld szórólapot, amelyet a faluban mindenhova kiragasztottak. Képmutatással vádolták a nőt amiatt, hogy kapcsolatban áll az ipari méretű vízvezeték-építéseket bonyolító Ingrammel.

Úgy döntött, nem adja fel, és nyílt napot tartott a házban, hogy támogatókat szerezzen. Will arra gyanakodott, hogy a tüzet ezután gyújtották, fenyegetésképpen. Carla már készült feljelentést tenni David Wardour, a Motex barátságos reklámarca ellen, akit a cég a médiában szerepeltetett. Willnek soha nem akadt vele dolga, de mindenki tudta, hogy mindig a rövidebb utat választja, és hogy birodalmát kétes ügyletek sorára alapozva építette fel, amelyekkel területeket szerzett Ázsiában és Európa más részein is, nem csak az Egyesült Királyságban.

Sehogyan sem lehetett bebizonyítani, hogy mindez az alakoskodás a Motextől ered. Az is elképzelhető volt, hogy Hanworthben mindenki ilyen kétszínű. Carla nem sok barátot szerzett azzal, hogy a tanács ügyeibe ártotta magát. Will személy szerint azt remélte, hogy a tüzet vandálok gyújtották, akiket az üres földekre ácsingózó gazdák béreltek fel. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy David Wardour ne tudta volna pontosan, kivel akar ujjat húzni.

Rövid ideig figyelték, ahogy a két, felgyűrt ingujjú férfi összekap valamin, miközben újabb tesztet végeztek egy laptopon. Willnek eszébe jutott valami. – Libby ki fog akadni, ha hazaér, és meglátja a kamerákat.

Carla bólintott, és felhúzta a szemöldökét. – Hamar megtalálja a vakfoltokat, hidd el.

‒ Egyet a nyári lakba is fel kellett volna szerelni. – Will tudta, hogy Libby fiúkat, alkoholt és marihuánát vitt oda. – Bár talán az ott készült felvételt nem mutatnám meg a rendőrségnek.

Carla gyengéden megragadta az ingét a mellkasánál. – Menjünk, mielőtt megnézetnek velünk még egy próbafelvételt.

Will hagyta magát elvezetni. Tudta, hova viszi Carla. Holnap Libby hazajön, és a család újra együtt lesz. A ma estét viszont még kettesben tölthetik.

Brett nehezebb volt, mint Poppy gondolta, de végül sikerült betuszkolnia a kanapéra a családja többi tagja mellé. Kinyomott egy kis krémet egy tubusból, és az avokádós-gránátalmás testápolót az orrlyukai köré kente. Pár óra elteltével, így egy kupacba halmozva a floridai hőségben, Ambersonéknak nem volt túl kellemes illatuk.

Figyelte anyát, apát és Gemmát, ahogy eltakarják az arcukat, hogy ne lássák, mit tett velük. Aztán Brett szemét nézte.

Végiggondolta, hogyan tálalják majd a család meggyilkolását a hírekben. Hogy mennyire sokkolóan fog hatni. Elkerülhetetlennek látszott, hogy minden bűn, amit ezek az emberek valaha elkövettek, azonnal elfelejtődik, pusztán azért, mert egy darab fémet döfött beléjük.

Szerették egymást? Vagy a család szót csak arra használták, hogy a túlélési ösztönükről beszéljenek? Arról, hogy hordában biztonságosabb; hogy a gyerekek csak addig kapaszkodnak a szülőkbe, amíg nem szembesülnek maguk is ezzel a szörnyű igazsággal; hogy minden emberi tett a testi szükségletek – szomjúság, éhség, szaporodás – kielégítésére szolgál. Enzimek, hormonok és ösztönök késztették az embereket mindig is, hogy látszólag romantikus vagy önfeláldozó döntéseket hozzanak.

Olyan könnyen le tudta választani magát a tanult érzelmekről. Meg tudta különböztetni a redőny résein beszűrődő napfényben, tökéletes sávokban száradó világosabb vért.

Felriadt, amikor Gemma iPhone-ja megszólalt a dohányzóasztalon. A csengőhang egy popsláger részlete volt, amit Poppy ismert a rádióból. Nézte, ahogy a készülék rezeg szivárványszínű tokjában. Valószínűleg Gemma egyik barátnője az, aki várja, hogy a lány felvegye.

Melléhelyezte a kanárisárga retikült is. Egy félig üres tortillachipses zacskó volt még az asztalon, egy kis tál Gemma összegubancolódott színes hajgumijaival, és a fekete ragasztószalag, amit Poppy tett oda. Arra kellett, hogy az arcához ragassza Brett kezét, ahogy a többiekét is.

De még mindig nem végzett a fiúval.

3. fejezet

Will a kezére támaszkodva ült a sötétzöld víz partján, és próbálta élvezni a pillanatot. Ez mindig kihívást jelentett számára. Hiperaktív természetét nehezen lehetett kordában tartani, de Carla tudta, hogyan használja Will energiáját, ahogy a sajátját is. Egész életében éjjel-nappal szervezkedett, és az a lendület, ami a koraszülés előtt jellemezte, visszatérőben volt.

Az Easton Grey-i tónál a földszag jázmin és frissen nyírt fű illatával keveredett. Egyikük sem szerette igazán a pezsgőt, de Carla érzéke a különleges alkalmakhoz újra és újra meglepte Willt. Hogy újrakezdjék a napot, elkortyoltak egy üveggel, mintha az előbb adta volna össze őket az anyakönyvvezető – az ehhez hasonló alkalmak mellett a férfi romantikus gesztusai egészen eltörpültek.

Letérdelt, és benyúlt a vízbe, hogy ellenőrizze, lehűlt-e már az ital. Carla határozott arcélét nézte, és a szeplőket, amelyeket a nap szórt fehér vállára. A császármetszés halvány nyoma a hasán szintén kivételes megvilágításban látszott.

Nem ismert nála erősebb, alkalmazkodóbb embert. Kevesebb mint egy éve volt a műtét, és tisztán emlékezett, hogy amikor felébredt az altatásból, a nő megragadta a kezét, és azt akarta tudni, ő jól van-e. Úgy szorította az ujjait, hogy érezte, ahogy a csontjai fájdalmasan egymáshoz préselődnek. Azok után, hogy annyi vért vesztett, Will nem értette, honnan van ennyi ereje.

Rangidős társasági jogászként dolgozott az Ingramnél tizennégy éve, de még nem ment be az irodába, mióta kijött a kórházból. Az egyetlen vigaszt az jelentette lányuk nem várt terhességében, hogy ösztönzőleg hatott Carla gyógyulására. Ősszel újra munkába akar állni. Mindig is önkéntesként dolgozott a Vízsegély Szervezetnél, és együttműködött Will-lel, hogy olyan területekre juttassák el az Ingram tartalékait, ahol a legnagyobb szükség van rájuk. A nő otthonról is folytatta a tengerentúli projektek koordinálását és a Motex elleni küzdelmet.

Még a koraszülés előtt csatlakozott a tüntetéshez. Ha Jessie túlélte volna, a Hanworthi Általános Iskolába járt volna. Will tudta, hogy Carla még mindig ebbe az ügybe öli minden energiáját, hogy kárpótolja magát a veszteségért.

‒ Libby tudja, mit csinál. – Carla kivette az üveget a vízből. – Hagynod kell, hogy a maga útját járja. – Lecsavarta a drótot, és összeszorított ajkakkal próbálta kihúzni a dugót, sikertelenül.

‒ Még csak tizennyolc éves. – Will intett, hogy adja oda neki az üveget, de tudta, hogy ez nem fog megtörténni.

‒ Pontosan. – Carla grimaszolt, elforgatta az üveget, a dugó kilőtt, és a tóban landolt. – Ezért az övé a döntés. – Visszahelyezkedett a füves partra, csak meztelen lábát lógatta a vízbe. A pezsgő habzott, úgyhogy minden finomkodás nélkül meghúzta az üveget.

Carla piknikkel készült, pont, mint tizenkilenc évvel ezelőtt. Kivéve, hogy akkor egy kétszobás lakást béreltek, és a Serpentine partján ültek a Hyde Parkban, nem a saját tavuknál, és nem az állapotos lányukról beszélgettek.

Will kitartott a véleménye mellett, pedig tudta, hogy nem kéne. – Szóval most hirtelen megbízunk Libby józan ítélőképességében, csak azért, mert néhány hónapja hivatalosan nagykorú…

Carla begyűrte a szoknyáját a lábai közé.

Will tudta, hogy ha sokat makacskodik, talán nem úgy alakul az este, ahogy tervezték. – Mit tudunk egyáltalán Luke-ról? – Pontosan úgy beszélt, ahogy sohasem akart. Tulajdonképpen azt gondolta, Luke jó gyerek, de túl sok hasonlóságot fedezett fel közte és saját maga között. Nagyon jó, ha valakinek vannak ambíciói, de most Libby mindennél fontosabb.

‒ Már majdnem két éve együtt vannak, és várandós a gyerekével. Mi mást kellene még tudnunk? – Carla elnézett Will mellett, a vízi növények pihéit figyelte a tó fenekén.

Tizenkilenc év együtt,

és még mennyi minden vár ránk.

Még mindig nem tudta, hogyan folytassa. – Tehát szó nélkül hagyni fogod, hogy összeköltözzenek?

Carla odaadta neki az üveget, és Will töltött a poharakba.

‒ Nem. Mindketten szó nélkül hagyni fogjuk, hogy összeköltözzenek. Ha ez az, amit akarnak. – Carla kivette az egyik poharat Will kezéből, és koccintottak.

‒ Nem zárhatnánk be, és tarthatnánk meg csak magunknak?

Carla bánatosan elmosolyodott. – Már egy ideje úgyis szökésben van.

‒ Arra gondoltam, elmehetnénk pár napra kempingezni. Szerinted benne lenne?

Carla megálljt parancsolt zavarodott pillantásának, amikor látta, hogy Will komolyan beszél. Tudta, miért akar menni. Amikor Libby tizenhárom éves volt, katasztrofális hétvégét töltöttek a New Forest Nemzeti Parkban. Összedőlt a sátor, elégtek a hot dogok, ráadásul mindet felfalták a bogarak. De még így is a legjobb három nap volt, amit együtt töltöttek, és még mostanában is emlegették. – Azt hiszem, megállapítottuk, hogy nem vagyok egy női cserkész – terelt Carla. – És nem hiszem, hogy Libby harminc másodpercnél tovább kibírja a Twitter nélkül. – Ha finoman is, de éppen cserben hagyta Willt.

A férfi összeszorította az ajkát. Megértette, hogy az ötlete csak szép álom marad.

‒ Szerintem a lehető legjobban tették, hogy elutaztak. Így nyugodtan átbeszélhették a dolgokat, tisztázhatták, mit éreznek egymás iránt. És dönthettek, anélkül, hogy bárki beleszólt volna.

Will ivott egy korty pezsgőt, és bólintott, de csak mert úgy tűnt helyesnek, ha reagál valahogy. Még sosem gondolt bele igazán, hogy Libby máris elköltözhet. Nagyon szerette, de meg volt győződve arról, hogy még egyáltalán nincs készen az önálló életre. Még be sem fejezte a főiskolát. Mit gondol, miből fogják eltartani magukat? Luke még biztosan nem alkalmas rá, hogy gondoskodjon róla.

Felajánlotta neki, hogy felveszi gyakornoknak az Ingramhez, de a fiú diplomatikusan visszautasította. Online vállalkozásai még nem tartottak ott, hogy nyereséget termeltek volna. Elég okos srác, de rengeteg okos, informatikával foglalkozó kölyök mászkál a világban.

‒ Ki tudja, mire jutnak. De bárhogy döntenek is, támogatjuk őket.

Will megint kifejezéstelen arccal bólintott, és belekortyolt az italába.

Carla ujjait a szájába dugva fütyült a kutyáknak. Három, egymástól nagyon különböző fej nézett fel a szimatolásból a tó másik oldalán, aztán a labrador, a spániel és a skót juhász végigloholt a parton, hogy csatlakozzon hozzájuk. Carla adott nekik egy-két falatot, aztán visszaküldte őket a házba.

‒ Mi lenne, ha legalább megpróbálnánk úgy tenni, mintha lazítanánk…?

Lesöpört egy kis piszkot Will homlokáról, megcsókolta a tenyere szélét, és megízlelte a hidratálókrémét. Ujjbegyei megpihentek a tarkójára lógó hajtincsek alatt.

Will tizennyolc évesen minden erejével igyekezett elveszíteni a szüzességét Eva Lockwooddal, egy félig holland antropológushallgatóval, vagy Jenny Sturgess-szel, egy gyakornokkal a műszaki laborból. De boldog volt, hogy Carla finoman lebeszélte mindkét lányról. Azóta egyszer sem merült fel benne, hogy hűtlen legyen hozzá. Ő volt az egyetlen ember az életében, akinek nem kellett bizonyítania. A Brunel Egyetemen találkoztak, és amikor bemutatták őket egymásnak, Carla úgy nézett rá, mintha folytatni akarna egy egykor félbehagyott beszélgetést.

Will egyedüli gyereke volt alacsony jövedelmű akadémikus szüleinek, akik jelentős összegeket áldoztak a tanulmányaira, emiatt többet várt magától, mint az anyja és az apja. Késői gyerek volt, ezért a szülei nem láthatták, mit ért el. Csak mostanában jött volna rá, hogy a család fontosabb, mint a megfelelés?

Libbynek megvoltak a saját tervei, és az biztosan nem szerepelt köztük, hogy ritkán látott, munkamániás apjával töltse az időt. Lánya ugyanolyan önfejű volt, mint ő. Élete során Will meghozta a maga döntéseit, és ragaszkodott is hozzájuk. Most azonban ingoványos talajon jár. Libbynek fogalma sincs az anyaságról, sem arról, mit tartogat számára a jövő.

Követte Carla tekintetét a tó felszínén úszkáló dugó irányába. A naplemente rózsaszínje tükröződött a sötét vízen. – A mi hibánk? Szigorúbbnak kellett volna lennünk? – Tudta, hogy nem most kérdezi ezt először Carlától, és saját magától biztosan nem. – Ha többet lettem volna itthon…

‒ Emlékezz csak vissza, mi mit csináltunk tizennyolc évesen.

‒ De mi józanul gondolkodtunk. Tudtuk, hogy a tetteinknek következményei vannak.

‒ Hogy is taníthatnánk Libbynek bármit a következményekről?

Carlának igaza volt. Jessie-t nem tervezték.

Mindketten gyorsan hozzászoktak a gondolathoz, hogy hamarosan még egy gyerek lesz a házban, még ha Libbyt szinte már felnőttnek kellett is számítani. Libby annyira izgatott volt, mint ők. Még mindig próbálták kitölteni az űrt, amit a kórházban maradt öröm hagyott maga után.

‒ Szóval… ‒ Carla egy hirtelen mozdulattal megforgatta a csuklóját. – Hét óra huszonkettő van, az utolsó kettesben töltött esténken. Meddig hagyod még, hogy rajtam maradjon ez a ruha? – Kicsit felemelte az állát, míg várta, hogy Will válaszoljon.

A férfi igyekezett formában maradni. A reggeli futás a Temze partján és a stressz, ami a munkája során segítette a koncentrációban, megtette a hatását. De mikor mutatkozott utoljára meztelenül a szabad ég alatt?

Carla élvezettel nézte az arcára kiülő enyhe pánikot. – Libby csak hajnalban ér haza. – Szeme zöldjében huncutság csillant. Letette a poharat. – Mehetünk a nyári lakba is, ha szégyenlős vagy.

Fölkelt, és elindult a hatszög alakú épület felé, amelyet öt évvel ezelőtt húztak fel a tó partján. Sokszor ültek előtte kerti sütögetések alkalmával. Mióta kamaszodott, Libby kisajátította magának mint rejtekhelyet. Annyi színes üvegből készült szélharangot és -csengőt akasztott a mennyezetre, hogy alig lehetett bent felállni. Amennyire Will tudta, Libby itt esett teherbe. Most megint az övék, és tudta, hogy Carla ide rejtette régi cédégyűjteményét. Kibontotta a haját, miközben felment a lépcsőn, vörös tincsei a vállára hullottak.

Will felvett egy követ, és megcélozta vele a parafa dugót. Elvétette, de a rózsaszín felhők megremegtek a víz felszínén. Tudta, hogy melankolikussá válik, ha túl sokáig bámul a tóba. Mikor voltak utoljára hárman együtt? Enyhe, lüktető fájdalmat érzett a gyomrában. Kiújult volna a fekélye?

Scott Walker hangja szűrődött ki a nyári lak nyitva álló dupla ajtaján. No Regrets. Tehát Carla megtalálta a cédéket. Ez volt felesége kedvenc Walker Brothers-albuma. Bizonytalanul felállt; még csak meg sem itták az egész üveget, és máris a fejébe szállt az ital. Ideális randialany, keveset kell rá költeni. Követte a hangokat oda, ahol Carla várt rá.

A rák törött ollójával a festékesbödön rozsdás falát kaparászta, maradék lábai megküzdöttek minden lépésért, míg börtönében körözött. Will lenézett töredezett, sötétkék páncéljára és a rózsaszínbe játszó fehér húsra, ami kitüremkedett a repedéseken.

Nem tudott elmenekülni, a bödön túl mély volt. De ollójával lekapart néhány darabot a kanna oldalát borító fehér festékrétegből, miközben eszeveszetten próbált utat törni magának kifelé. Egyre jobban zuhogott az eső, de Willt megbabonázta az állat energiája.

Gyakran látta a rákot álom és ébrenlét határán, úgy érezte, az esőcseppek püfölik a koponyáját, miközben nézi.

A kaparászás azután is folytatódott, hogy kinyitotta a szemét. Ránézett az ágya melletti digitális órára, de a számok nem látszottak tisztán. A mobilja agresszíven rezgett, és elindult az éjjeliszekrényen. Felkapta.

‒ Mikor írta be utoljára a nevét a Google-ba, Mr. Frost? – A kérdést egy nő tette fel, akinek hangszíne az ébresztő hívások erőltetett kedvességét idézte. ‒ Libby? – Agya lassan újra működni kezdett.

‒ Csók, csók, csók – tette hozzá a hang, és lerakta a telefont.

Újra ránézett az órára. Pánikba esett, hogy elaludt, és Libbyék már a reptéren várnak rájuk. De ahogy a számok kirajzolódtak, látta, hogy még csak három óra tizenhét perc van.

Érzékelte, hogy Carla felé fordul az ágyban, míg ő még mindig a mobilját bámulja. Várta, hogy az utóbbi néhány perc emlékei összeálljanak a fejében, és valamiféle értelemmel töltsék meg a szavakat, amelyeket az imént hallott. Carla megérezte, hogy Will aggódik, de nem tette fel a kézenfekvő kérdést, amikor felcsapta a telefonkönyvet. Will nem lepődött meg, hogy a szám titkosított.

A valóság részletei – a szobájuk, a hajnali időpont – mind a helyükre kerültek. Tudta, hogy nem téved azzal kapcsolatban sem, amit a nő mondott a telefonban. Szíve már nem vert olyan gyorsan, de még mindig a torkában dobogott.

‒ Lehet, hogy téves hívás volt. – De a telefonáló kérdése, és amit búcsúzásképpen mondott, még mindig a fejében visszhangzott.

Carlát éppolyan kevéssé győzte meg, mint saját magát. – Mit mondott?

‒ Valami olyasmit, hogy menjek fel az internetre. – Nem, nem valami olyasmit, hogy menjen fel az internetre. Hanem hogy ha felmegy az internetre, talál majd valamit magáról. Biztos, hogy csak egy rossz vicc az egész.

‒ Az internetre? – Carla hangjában kétkedés és megkönnyebbülés bujkált. A lánya éppen repülőn ült – ennél ijesztőbb hajnali telefonhívást is el tudott képzelni.

Will nem tudott megkönnyebbülten felsóhajtani. A hang pontosan kiszámította, mennyi időre van szükség, hogy üzenete célba érjen, kicsit várt, mielőtt letette, mintha biztosra akarna menni, hogy Will hallotta.

Carla visszabújt a takaró alá.

Általában csak a kimerültség győzte meg őket arról, hogy aludniuk kell. De az éjjel kétszer szeretkeztek, és utána bő hat órát aludtak. Will is vissza akart csusszanni az ágyba, és újra szeretkezni, bár tudta, hogy hamarosan fel kell kelniük, hogy induljanak a reptérre.

Egyre erősödő rossz érzése azt üzente neki, hogy ezt most nem teheti.

4. fejezet

Miután bedobta a mobilját az éjjeliszekrény fiókjába, Will úgy döntött, nem akarja feleslegesen megrémíteni Carlát. Öt hosszú percig várt, mielőtt kikelt az ágyból. Nagyon valószínűnek tűnt, hogy egy telefonbetyár szórakozott vele, és legszívesebben elfelejtette volna az egészet, de egy dolog akarata ellenére is életben tartotta aggodalmát: akárki is hívta, megszerezte a privát mobilszámát. Két készüléket használt, és ezen kizárólag Carlával és Libbyvel beszélt.

‒ Szomjas vagy?

Carla haja sercegett, ahogy a fejét elfordította a párnán.

Mivel már ürügyet sem kellett kitalálnia, kihúzta az alsónadrágját a nadrágja szárából – Carla egyszerre rántotta le róla mindkettőt néhány órával ezelőtt –, belebújt, és kiosont a hálószobából.

Lent hatástalanította a riasztót, és átment az irodába. A szoba még ilyenkor nyáron is hűvös volt; reszketett, míg várta, hogy a számítógép bekapcsoljon. Mielőtt még meggondolhatta volna magát, gyorsan beírta a nevét a keresőbe.

William Frost

A találatok csak úgy záporoztak. Észrevett egy három képből álló fotósorozatot: az elsőn az amerikai közművek tanácsának delegációjával mosolygott, a másodikon prezentációt tartott, a harmadikon a United HydroPower elnökével fogott kezet. Mindegyiken úgy nézett ki, mint aki feszeng. Sosem tudott az utókor számára megfelelő arckifejezést ölteni. De egyik képen sem nézett ki annyira rosszul, mint ahogy most érezte magát.

Libby állandóan fotókat töltött fel a Facebookra, és videókat a YouTube-ra. Igazi függő volt, élete minden pillanatát megosztotta seregnyi online barátjával. Will elszörnyedt a gondolatra, hány fénykép keringhet így róla is az interneten. Libby beszélt neki egy programról, ami lehetővé teszi, hogy az ember kiberöngyilkosságot kövessen el, és semmi nyom ne maradjon utána a neten. Rettentő csábítóan hangzott.

Tekintete végigsiklott az oldalon. Miért válhatott célponttá? A családja és a társadalmi pozíciója eleve nem tette lehetővé, hogy meggondolatlanul cselekedjen, legyen szó pénzről vagy másról. De tudta, hogy most találni fog valamit. Remélte, hogy csak egy ostoba tréfa az egész, vagy hogy egy gazdasági újságíró próbál a magánéletében kutakodni. Egyszer már megkísérelte valaki, igaz, sikertelenül.

Biztos volt benne, hogy a nő cinikus udvariassága valami ocsmányságot leplezett. Végignézte az oldalakat, és az egyik azonnal odavonzotta a szemét, amikor visszaemlékezett, mit mondott a hang. Csók, csók, csók.

williamfrostxxx.net/

Három csók – három x? Semmilyen információt nem látott a honlapról. De biztosan nem pornóoldal volt. Rákattintott.

Hamar betöltődött, sötétlila háttér előtt képek jelentek meg az otthonáról. Fotók azokról a szobákról, amelyeket az elmúlt néhány hónapban rendeztek át. Mindig sok energiát fordított arra, hogy ilyen fényképek soha ne kerüljenek a nyilvánosság elé. Most bárki láthatta részletekbe menőkig, hogyan él. Végignézte a képeket, és hamar feltűnt neki, hogy van bennük valami közös.

Az is átfutott az agyán, hogy esetleg Carla online archívumából származnak. Közösségi képmegosztó oldalakra tett föl fotókat, hogy a család és a barátok lássák, hogyan áll a lakásfelújítás. De amikor megnézte az egyik nappaliról, a konyháról és az előszobáról készített felvételeket, nyilvánvalóvá vált, hogy kívülről készítették őket. Minden ablakból egyet.

Libabőrös lett mindkét karja. Mi ez, mindenki összefogott ellenük, hogy közösen fenyegessék meg őket? A Motex Radials megint a gondolatai közé siklott, mint egy ajtó alatt becsúsztatott üzenet. Lejjebb gördítette az oldalt, mire újabb képek bukkantak föl a ház más helyiségeiről, bennük a csúcskategóriás készülékekkel: a blu-ray házimozirendszerrel a tévészobában, a médialejátszóval a nappaliban és az elektromos futópaddal az edzőteremben. A minimalista berendezés miatt ezek a helyiségek inkább tűntek bemutatótermeknek, mint egy családi ház szobáinak.

Valaki behatolt, hogy elkészítse a képeket, és Will rájött, hogy az illető mindezt békésen, Carla jelenlétében csinálta. Az egyik képen, ami az irodáról készült, ahol most is állt, a gyér megvilágításban láthatta a feleségét, amint az íróasztalánál dolgozik a szoba másik végében. A fotós néhány méternyire volt tőle.

Egy autót könnyedén el lehetett rejteni a bokrok között a kerítésnél, és csak egy létra kellett ahhoz, hogy bejussanak a házba. A Motex tényleg képes lenne idáig elmenni? Ha ennek semmi köze a tüntetéshez, akkor nyilvánvalóan meg akarják zsarolni. De bárki is tette, mindenképp felmerül a kérdés: elég ez az ijesztgetős taktika ahhoz, hogy pénzt szedjenek ki belőle?

Az agya megkísérelt gyors számvetést végezni – lehetett egy riválisa, aki a mai napig neheztel rá? Vagy valaki a szervezett bűnözés világában egyszerűen úgy döntött, most ő van soron?

A konyháról készült képen el lehetett látni a szemközti oldalon lévő ablakig, és mögötte az árnyas kocsibeállóig. Észrevette a cserepes sequoiát, amelyet Carla nemrég tett oda. Mikor is kapta ajándékba a Vízsegély Szervezet vacsoráján? Hat hétnél biztosan nem régebben.

Az utolsó fotó alatt a következő üzenet állt:

NÉZZE MEG AZ E-MAILJEIT, ÉS MENJEN HAZA.

Zajt hallott fentről; Carla felébredt. Will gyakran kilopózott az irodába hétvégenként, és ilyenkor a felesége kötelességének érezte, hogy visszaparancsolja az ágyba. Most túl sokáig maradt távol, szóval tudta, hogy Carla hamarosan megjelenik, hogy követelje a visszatérését.

Gyorsan bejelentkezett a céges postafiókjába, és átnézte a beérkező leveleit. Semmi különöset nem látott. Képek és beszámolók Libbytől, a nyaralásról. A szokásos követelőző e-mailek, hogy jelenjen meg a gyáriparosok gyűlésein, illetve a Víz- és Egészségügyi Hivatal hírlevelei. Megnézte a spam mappát is, hátha oda került az üzenet, de csak reklámokat talált.

Miért nem gondoltak arra a weboldal készítői, hogy azonnal felemeli a telefont, és hívja a rendőrséget? Egy pillanatra átjárta a félelem. Visszament az e-mailjeihez, és megnyitotta Libby utolsó levelét. Tekintete alig állt meg az üzenet tárgyánál, annyi levelet kapott a lányától, majdnem mindennap érkezett egy újabb.

Új képek

A fotókat Libby egy fényképmegosztó oldalra tette fel, amihez az egész családnak volt jelszava. Will megkönnyebbült, amikor megbizonyosodott róla, hogy lánya és barátja sértetlenek. Az egyik fotón Libby egyik kezével tartotta baseballsapkáját a nagy szélben, miközben Luke izmos, barna testének dőlt a Penang híd előtt.

Bőrük inkább tűnt vörösnek, mint barnának. Libby az anyjától örökölt szeplőin keresztül hunyorgott rá, és arca mintha kikerekedett volna ahhoz képest, ahogy a korábbi fényképeken látta. Biztosan sokat segített a gyorssegély, amit átutalt a számlájukra.

Libby általában rövidre vágott, barna haja összevissza állt a sapka karimája körül, de Will elismerte, hogy nagyon boldognak látszanak együtt. Luke-ot kopaszra nyírták, és bajuszt növesztett. Egyáltalán nem nézett ki tőle idősebbnek, inkább olyan benyomást keltett, mint egy kölyök, aki épp jelmezbálba indul.

Legördítette az oldalt, hogy végignézze az összes fotót. Libby és Luke narancssárga mentőmellényben feszítettek egy csapat turista között egy városnéző hajón, aztán egy rakás nem túl érdekes kép következett a híd talapzatáról. Az utolsó fotókon már este volt, egy bár előtt ültek egy magas asztalnál. Narancssárga lampionok sora fénylett elmosódott mosolyuk fölött.

‒ Be kellett volna falaznom ezt a szobát a hétvégére.

Will megfordult. Carla hálóingben állt az ajtófélfának támaszkodva.

‒ Libby képei a nyaralásról – védekezett Will, és visszafordult a számítógéphez. Tudta, hogy a felesége mögötte áll, és látja, amit ő, amikor az utolsó kép is megjelent a képernyőn.

A kérdés, hogy megmondja-e neki, valaki támadást intézett ellenük, és betört az otthonukba, már nem volt aktuális. A fotón Libbyt és Luke-ot látták egy ütött-kopott gerendához kötözve, amely mintha egy istállóban lenne.

Fémketreceket lehetett kivenni a kevés fényben, ami megvilágította Libby kosszal keveredő könnyeit és a mocskos rongyot a szájában. Szeme kidülledt a rémülettől. Kék szigetelőszalaggal, egymásnak háttal kötözték össze őket. Libby nyakában egy madzaggal rögzített cetli lógott, rajta egy telefonszám.

5. fejezet

Carla hátralépett, mintha a fotó attól válna valódivá, hogy a közelében van. Akár egy fuldokló, aki éppen elérte a vízfelszínt, hangosan levegőt vett, és ezzel megtörte a bénító csendet.

Will tekintete bejárta a szoba minden részletét, és úgy érezte, a helyiség kezd összedőlni. Mintha valami rossz LSD-tripen lenne. A fotón semmilyen árulkodó jel nem utalt arra, hogy ez az egész csak egy beteg vicc. Olyan elemi erővel áradt belőle a gyötrelem, hogy szinte hallotta a fiatalok sikítását a szájukba tömött rongyokon keresztül. – Hívd Libbyt – mondta határozottan.

Carla kinyitotta a telefonját, remegő kézzel megkereste Libby számát, és sűrűn pislogott, miután a füléhez rakta a mobilt. Nem nézett Willre.

Mióta várta ez a kép, hogy megtalálják? Will a küldés időpontjára pillantott: 19.33, előző este. Mióta lehetnek így összekötözve? Csapdába ejtették és bezárták a lányukat, miközben ők szeretkeztek.

Carla letette a telefont. – A hangpostája. – Hangja kezdett hisztérikussá válni, szemébe könnyek gyűltek.

‒ Megpróbálom ezt. – Will a cetlire írt számra bökött a fejével.

‒ Majd én. – Carla visszafordult a képernyő felé.

Will feltartotta a kezét. – Ne. Engem hívtak. Nem akarom, hogy beszélj velük.

‒ Mondd a számot. – Carla meglengette a telefont.

‒ Carla, hadd csináljam én.

Carla pislogott egyet, mintha észre sem vette volna férje ingerültségét. Mindketten nagy levegőt vettek, amikor a férfi felemelte az asztali telefonját. Nagyon kellett koncentrálnia, hogy be tudja ütni a számot. A füléhez tartotta a kagylót, és pár tompa kattanást hallott, mielőtt szokatlanul gyors egymásutánban kicsöngött.

Imádkozott, hogy Libby felvegye, és leszidhassa, amiért ilyen hülye viccet találtak ki – bár tudta, hogy ez nem Libby és Luke stílusa. A telefon továbbra is csak kicsöngött. Kis lökést érzett hátulról, ahogy Carla nekidőlt a széke támlájának.

Ránézett Libby felgyűrődött ráncaira a rongy körül, amivel betömték a száját. A kép elég éles volt ahhoz, hogy megfigyelje a részleteket: a BCG-oltás kidudorodó nyomát csupasz vállán, a lyukakat a fülében, amelyek csúnyán elfertőződtek, amikor kilencéves korában kilyukasztották a fülét, és a kis krátert a bal szeme mellett. Úgy nézett ki, mint egy bárányhimlőheg, de valójában onnan származott, hogy egyszer átesett a biciklikormányon egy halloween buli után.

Valaki fölvette a telefont.

‒ Halló! – Nevetségesen hangzott ez a szó az adott körülmények között, de mivel nem érkezett válasz, Will megismételte.

Valamilyen hangot azért hallott. Idegesítő ricsajt a háttérben, mintha a telefonáló egy gyerekekkel teli szobában lenne. Aztán a hívás megszakadt.

Will megnyomta az újratárcsázás gombot, és várt.

‒ Mi történt? – Hallotta, hogy Carla végighúzza nyelvét kiszáradt ínyén.

‒ Letették. – Ugyanazt a tompa kattanást hallotta most is, mint az előbb, aztán a vonal foglaltat jelzett. Egy darabig csak hallgatta, megbénulva a tudattól, hogy a lánya szenved, és a hangtól, ami elválasztja őket egymástól.

A háttérzaj, amit először hallott, még mindig rezgette a dobhártyáját. Nem gyerekek; rengeteg állat, kórusban – talán rémült madarak.

Mindketten újratárcsázták a számot, eredménytelenül.

‒ Miért nem veszik föl?

‒ Tudják, hogy láttuk a számot. Lehet, hogy egyelőre csak ezt akarták. – Megragadta az egeret, és megnézte a többi képet is. Libbyt és Luke-ot, ahogy a fénykép készítőjére mosolyognak a bár előtt ülve, bárki is volt az.

Will visszament a honlapra, ahol a képeket látta Easton Grey-ről.

NÉZZE MEG AZ E-MAILJEIT, ÉS MENJEN HAZA.

Carla döbbent csendben, hosszasan nézte a fotókat. – Mi ez, Will? – A hangján gyanakvás érződött.

‒ Most találtam ezt az oldalt, miután felhívtak.

‒ Ne titkolózz előttem. – Úgy mondta, mintha arra számítana, hogy Will mindjárt előáll valami még szörnyűbb dologgal.

‒ Csak azt tudom, amit te is. – Megakadt a szeme a kezdőoldalt jelentő kis ház ikonján a képernyő bal fölső sarkában.

Rákattintott, és egy utca képe jelent meg, a fotó alsó felén egy házsorral. Fölötte, a kobaltkék égbolton a következő üzenet állt:

HA A TELEFONSZÁM A RENDŐRSÉGHEZ KERÜL, MEGÖLJÜK ŐKET.

HA BÁRKI MEGTUDJA, MI TÖRTÉNT, MEGÖLJÜK ŐKET.

MR. FROSTNAK AZ ELSŐ GÉPPEL AZ ORLANDO REPÜLŐTÉRRE KELL MENNIE.

HOZZON LAPTOPOT, ÉS VÁRJON A TOVÁBBI UTASÍTÁSOKRA, AMIKET EZEN A WEBOLDALON FOG MEGKAPNI.

HA NEM ENGEDELMESKEDIK, MEGÖLJÜK ŐKET.

‒ Miért akarják, hogy Floridába menj? – Carla összeráncolta a szemöldökét, amitől mély árkok keletkeztek a homlokán.

Egy évekkel ezelőtti nyaralást leszámítva nem kötötte őket semmi Floridához, Will sem értette, miért kell odamennie. Váltságdíjról nem tettek említést. Miért csalják el őt onnan, ahol Libbyt és Luke-ot fogva tartják?

‒ Kikkel kötöttél üzletet mostanában Amerikában? – Carla tekintete és gondolatai egyszerre támadtak Willre.

‒ Sok mindenkivel. A Ledwidge-dzsel csak most kötöttük meg a szerződést, de ott van a coloradói építkezés.

‒ És mi van a thaiföldi projektekkel?

‒ Azokat több mint négy éve befejeztük.

‒ Lehet, hogy valaki megtudta, hogy Libby ott van.

‒ Lehet. – Egyértelmű volt, hogy az emberrablók nem véletlenül választották Libbyt. – Bárki volt is, bentről fotózta le a házunkat. Tudja, hogy van pénzünk váltságdíjra.

‒ Kinek mondtuk, hogy Libby és Luke Penangra mennek? – Carla szorosan becsukta a szemét, hátha így kizárhatja a pánikot, és képes lesz előállni néhány jelölttel.

Lényeges kérdéshez értek. Valaki pontosan tudja, hol van a lányuk és a barátja. – Talán egy-két embernek, ha említettem… – Will nem igazán emlékezett.

‒ Talán?

Egy másik nyugtalanító gondolat furakodott be Will agyába. Lehet, hogy poloskákat helyeztek el a házban, és lehallgatják őket? Elég abszurdnak tűnt, de nem volt kevésbé elképzelhetetlen, mint az, hogy Libbyt és Luke-ot túszul ejtették. – Semmi értelme azon gondolkozni, hogyan fogták el őket. Az a fontos, hogy minél előbb visszakapjuk őket.

Carla hirtelen összeszorította a száját, mintha így akarná bent tartani az érzéseit. Bólintott, és amikor egymásra néztek, tekintetük elárulta, hogy felfogták a helyzet komolyságát. – Akkor a rendőrségnek nem szólunk?

Will újra elolvasta az üzenetet a képernyőn. – Elég egyértelműen fogalmaztak. És ha arra gondolok, hogy mindent látnak, amit itthon csinálunk…

Carla a telefonra pillantott, és saját paranoiája máris túlnőtt Willén. – Megyek csomagolni.

‒ Te nem jöhetsz – mondta Will, mielőtt Carla megfordulhatott volna.

‒ Nem gondolod komolyan, hogy itt maradok egyedül!

‒ Carla, világosan közölték, hogy nekem kell odamennem.

‒ Nincs időnk ezen vitatkozni.

‒ Figyelj, nem akarjuk bevonni a rendőrséget… egyelőre. De ha sor kerül rá, neked innen kell irányítanod a dolgokat. Különben előfordulhat, hogy mindketten valami teljesen hiábavaló hajtóvadászatba keveredünk. – A képernyő felé biccentett. – Ez alapján nem is lennék meglepve.

Carla beharapta az ajkát.

‒ De nem akarom, hogy itt maradj a házban. – Will kinézett az ablakon a kertbe, ahonnan valószínűleg valaki most is figyelte őket.

‒ Majd az irodádban leszek… ‒ Carla bólintott, és a padlót bámulta, mintha épp elképzelné magát a földön fekve. Aztán megfordult, és odament az asztalához, hogy elvegye a lámpa zsinórjára tűzött hajcsatjait. Elkezdte sietősen összefogni és feltűzni vörös tincseit, olyan volt, mintha valamilyen szertartást végezne, hogy elűzze a jövő rémképeit.

Will igyekezett, hogy hangja ne árulja el, mennyire kétségbe van esve. – Vegyél ki egy szobát. De ne mondd el senkinek, melyik hotelben vagy.

‒ Ennek nincs köze a Motexhez, ugye? – Carlának azonnal megerősítésre volt szüksége, hogy nem ő az oka Libby elrablásának.

‒ Dehogyis. – A másodpercnyi szünet, mielőtt válaszolt, Will saját félelmeiről árulkodott. – Dehogyis – ismételte meg több meggyőződéssel. Eddig szinte nevetséges volt mindaz, ami történt: ijesztgetés, tűz az ajtó előtt… de az emberrablás már más kategória.

Újra összekapcsolódott a tekintetük.

Tizenkilenc év együtt,

és még mennyi minden vár ránk.

6. fejezet

Bár szombat volt, Will a Longrangerrel vitte Carlát az Ingrambe, hogy semmiképp se kerüljenek dugóba. Egyikük sem szólt egy szót sem egész út alatt. Miután leszálltak, gyalog siettek tovább a Temze partján, a déli oldalon. Négy óra ötvennyolc volt, a napsugarak narancssárgán csillogtak a folyó szürke-fekete vizén. Néma csöndben mentek be a forgóajtón a légkondicionált épületbe, a recepcióhoz. Ilyenkor csak az ügyeletes van itt a Remada projekt vezérlőtermében a tizenegyediken.

Taylor, a biztonsági őr felállt a székéből az asztala mögött. A harmincas, ragyás képű férfit nemrég vették föl. – Mr. Frost…

‒ Hívjon egy taxit most azonnal, a Heathrow-ra kell mennem.

Taylor bólintott, és felemelte a telefont.

Will Carlához fordult, és odaadta neki a belépőkártyáját. – Tudod a jelszót a számítógépemhez.

A felesége bólintott, de Will látta rajta, hogy csak iszonyatos erőfeszítések árán képes elbúcsúzni. – Hozd haza. Azt akarom, hogy együtt gyertek vissza. – Megint alig tudta tartani magát. – Nissa bejön ma?

Will gombócot érzett a torkában. Két tenyere közé fogta Carla arcát, és szájon csókolta. Keserű volt. – Igen, mondd meg neki, hogy mindenben álljon a rendelkezésedre. Nyugodtan bízz rá bármit, de ne mondj el neki semmit.

‒ A taxi úton van, Mr. Frost. – Taylor a hangjával próbálta bizonygatni rátermettségét.

Will megborzongott. Nem a hűvös reggeli levegő volt az oka, de azért magára terítette a bőrdzsekijét, amelyet magával hozott. – Gondolkozz, ki tudhatott róla, hogy Libby és Luke elutaznak. – Olyan régóta tervezték ezt a nyaralást. Vajon hányszor említhették meg ártatlannak tűnő beszélgetésekben? – Hívlak, amint leszállt a gép.

‒ Tudom követni a telefonodat GPS-szel. Úgy, mint Libbyét. De azért mindenről szólj, ami történik.

Most Willen volt a sor, hogy bólintson. Már mindent elmondtak, amit lehetett, de észrevette, hogy Carla úgy szorítja a karját, mintha hullámvasúton ülne.

Aztán elengedte, és odasétált a lifthez. Megnyomta a gombot, és összeszorított ajkakkal felé fordult. Will csak most vette észre, hogy ugyanaz az olívazöld felső és sáfrányszínű szoknya van rajta, mint előző este. Az ajtó kinyílt, és Carla belépett a liftbe. Will kiment, hogy ott várakozzon, mert tudta, hogy a felesége megfordul, és őt nézi majd, mielőtt a lift ajtaja becsukódik. Nem akarta, hogy pillantásuk újra találkozzon.

„Nem mindenki akar rád mosolyogni, Lib.”

Ezt mondta a lányának, amikor először vitte magával babakocsiban Carla nélkül. Ideges volt, de hamar hozzászokott, hogy más szülőknek mutogassa Libbyt a parkban. Ha padokat és asztalokat láttak, megálltak pihenni, és Libby egyszer megpróbálta magára vonni egy melegítős férfi figyelmét, aki a szomszédos asztalnál ücsörgött. A fickó ellenségesen méregette, aztán elnézett. Will emlékezett, hogy a lánya felé fordult, nem tudott mit kezdeni a visszautasítással. Még mindig mosolygott, de a tekintete elárulta, hogy össze van zavarodva.

Will is csalódott volt, hogy ez az idegen nem lelkesedik a lányáért ugyanúgy, mint mások, és ez tönkretette az egész napját. Akkoriban mindentől meg akarta óvni, és teljesen váratlanul érte a felfedezés, hogy Libbynek mennyi nehézséggel kell majd megküzdenie az életben. Hazavitte, és míg Carla kiszíjazta, ő felment az emeletre, és leült az ágyra. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy apa legyen, de tisztában volt vele, hogy a munkája miatt keveset lesz a lányával, amíg kicsi. Ekkor kezdte igazán nyomasztani a hatalmas felelősség. Megfertőzte a gondolat, hogy Libby ártatlansága fokozatosan eltűnik majd, és neki kötelessége segíteni ezt a folyamatot, mert csak így készítheti fel az élet viszontagságaira.

Most újra átjárta az érzés, olyan intenzitással, mintha mérget fecskendeztek volna az ereibe. Az a rongydarab Libby szájába tömve, és azok a kötelek azon az undorító helyen. Mit tettek vele? Csak remélni tudta, hogy a lánya elmondta nekik, hogy terhes. Ha érdekli őket egyáltalán. Eszébe jutott, amikor Libby idegesen felhúzta a pólóját, hogy megmutassa neki a tetoválását. Az új ismertetőjelét.

Érezte, hogy a mellkasa megemelkedik, és mindjárt kitör belőle a sírás; erősen be kellett harapnia az ajkát, hogy visszatartsa. Ha most összeomlik, elveszíti Libbyt, ebben biztos volt. Erősnek kell lennie, hogy megragadhasson minden alkalmat a megmentésére.

Amíg a taxiban ült, Carla felhívta, hogy elmondja, melyik járatra foglalt neki jegyet az irodából. Más megbeszélnivalójuk nem volt. Mindketten tudták, nem engedhetik, hogy az érzéseik irányítsák őket, különben nem lesznek képesek koncentrálni az előttük álló feladatra, Libby visszaszerzésére. Egy perccel később a telefonja jelezte, hogy Carla engedélyt kért a mobilja követésére GPS-en. Libbynek is engedélyeznie kellett, hogy követhessék az övét. Az Egyesült Királyságban ez illegális volt az illető jóváhagyása nélkül. Megadta az engedélyt, és tudta, hogy innentől kezdve Carla online nézheti majd egy térképen, merre jár.

A reptéren felváltotta a pénzt, ami a tárcájában volt, és a business-váróba ment. Míg ő tehetetlenül téblábol a plüssel borított, citromillatú termekben, mi történik Libbyvel? Biztosra vette, hogy igyekszik védeni a kisbabáját. Még a terhessége elején jár, de már eltervezték az életüket Luke-kal és a kicsivel. És a fiú vajon mit él át? Ugyanúgy meg lehet rémülve, mint Libby. Csak három évvel idősebb a lányánál, és a szülei még csak nem is sejtik, mekkora veszélyben van. Az üzenet nem hagyott kétséget efelől.

Végignézett a sok üzletemberen, a zizegő újságokra a kezükben, vagy ahogy elmélyülten az iPadjük fölé hajoltak. Legtöbbjük biztosan temetésre megy, vagy golfozik valahol a hétvégén, erre használják az ajándék mérföldjeiket. A telefonja rezegni kezdett a kabátzsebében, de nem az, amelyiken a családtagjai szokták hívni. A céges mobilon keresték, amiről meg is feledkezett, mióta eljött otthonról. Jó pár nem fogadott hívása volt a Remada-projekt építésvezetőjétől. Kikapcsolta a készüléket, és visszatette a zsebébe.

Milyen könnyű lehetett elrabolni őket, hiszen még gyerekek. Bár Libby valószínűleg jobban ellenállt, mint Luke. Az anyja harcos természetét örökölte. A fiú sokkal inkább elmélkedő típus, olyan, aki a háttérbe húzódva figyeli az eseményeket. Will mindig azzal nyugtatta magát, hogy biztosan pont annyira józan gondolkodású, amennyire Libbynek szüksége van rá. Vajon szétválasztják őket a fogva tartóik? Még mindig nem hitte el, hogy ilyen kérdéseket tesz fel magának.

Ránézett az órájára, és érezte, hogy harag bugyog fel a gyomrából, pedig azt hitte, csak a rettegés rakódott le vastag rétegekben. Haragudott arra, aki bántotta a lányát, bárki is legyen az, haragudott Luke-ra, amiért el akarta vinni, de leginkább magára, amiért hagyta, hogy ez az egész megtörténjen. Ha nem tömte volna tele a fejét történetekkel Délkelet-Ázsiáról, Libbynek sose jutott volna eszébe odamenni. Lehet, hogy azért van most veszélyben a lánya élete, mert a cége korábban együttműködött Thaifölddel? De ha így van, akkor miért Amerikába kell mennie?

Carla már járt Will irodájában a gyermekük elvesztése óta, de ahogy most várakozott, és körülvette a szoba csendje, teljesen idegennek érezte magát. Mintha betört volna valaki más életébe. Mindkettőjüket érték már érzelmi megrázkódtatások, de egyik esetben sem volt szó ilyen egyértelmű rossz szándékról. A gondolat, hogy egy másik emberi lény elrabolja Libbyt, és az ő fenyegetettségét használja fegyverként, mindent felülmúlt, amit Carla valaha tapasztalt. Azokra gondolt, akik fogva tartják, és gondosan elterveztek mindent, régóta lesben álltak, míg nekik fogalmuk sem volt, mi zajlik körülöttük.

Biztosan a pénzért csinálják. Bárcsak így lenne. Gazdagok, akármekkora összeget ki tudnak fizetni. Azt mondogatta magának, hogy valószínűleg sehogyan sem tudták volna megelőzni a történteket. Ha egyszer elhatározták, hogy el akarják rabolni Libbyt, mindig akadt volna alkalom, bármennyire is vigyáztak volna rá Will-lel.

És ha előbb szereltetik fel a kamerákat? Will néhány évvel ezelőtt felvetette az ötletet, de ő ellenállt. Meg volt győződve róla, hogy nincs szükségük ilyesmire; csak rájuk irányítaná a figyelmet – és ezt egyáltalán nem akarnák. A tűzeset után is csak nagy nehezen sikerült a férjének meggyőznie. Senki sem tudott volna bemenni a birtokukra és fényképeket készíteni az ablakokból, ha ott vannak a kamerák. De ez úgysem akadályozta volna meg őket abban, hogy elrabolják Libbyt a messzi Thaiföldön.

Az előző esti beszélgetésükre gondolt Will-lel. Azt mondta neki, a lányuk el tudja dönteni, mit akar, a saját útját kell járnia. De azt nem tette hozzá, hogy ő is éppen annyira aggódik érte, mint a férje.

Amióta megismerkedtek az egyetemen, mindig őszinték voltak egymáshoz. Kockára tette a köztük lévő bizalmat azzal, hogy nem beszélt a félelmeiről? Lehet, hogy ez a büntetése?

Óvatosan leült Will hűvös forgószékébe. A luxuskörnyezetből áradó nyugalom csak megerősítette az érzését, hogy egyáltalán nem itt kéne lennie. Kinézett a füstüvegen, és ugyanaz a lenyűgöző látvány tárult elé, ami Will elé is mindennap: a Temze déli partja. Talán azért rabolták el a lányukat, mert a férje ilyen sikeres. De akkor miért nem követelnek váltságdíjat? Vagy így állnak bosszút valamiért, amit az Ingram elkövetett? Talán Will tud is róla, csak titkolja előtte? Nem tartotta valószínűnek. De száz meg száz döntést hoztak a férje nevében nap mint nap. Lehet, hogy a cég egy rossz lépése az ok? Az Ingramnek fontos kapcsolatai vannak Thaiföldön, ahol Libbyt fogva tartják.

Azt a lehetőséget is végiggondolta, hogy mi van, ha mindez annak a következménye, hogy személyes hadjáratot indított a hanworthiek nevében. Tudta, hogy miért vállalta magára, és miért folytatta még nagyobb lendülettel a baba halála után. Túlfejlett igazságérzete miatt most elveszíti egyetlen megmaradt gyermekét is?

Kezdett felmelegedni a levegő, de Carla dideregve dörzsölgette a karját.

Will épp csak leült, amikor a légiutas-kísérő tájékoztatta, hogy indulnak a kifutópálya felé. A laptopján és egy kisebb táskán kívül nem hozott magával mást. Ha bármire szüksége lesz, meg tudja venni Floridában. Egyáltalán mennyi ideig lesz távol?

Totálisan tehetetlennek érezte magát, mintha a testének nem lenne lehetősége kifejezni a belső zűrzavart. Üvölteni akart, ököllel verni a falat, valahogyan kiengedni a felgyülemlett feszültséget.

Erősen koncentrálnia kellett, és emlékeztetnie magát, Libbynek arra van szüksége, hogy összeszedett legyen. De nem tudta elűzni a képet, ahogy lánya kétségbeesetten néz, szájában a rongydarabbal. Miért hagyta, hogy Libby rábeszélje, egyezzen bele az utazásba? Alig múlt tizennyolc éves. Még mindig élénken élt emlékezetében, mit érzett, amikor Carla először felöltöztette az iskolai egyenruhájába. Úgy nézett ki, mint aki farsangi buliba indul, nem úgy, mint aki kész elhagyni az otthon védőburkát.