Matthew vágyott özvegye

KÖNYVESBOLTI SZÉPSÉGEK

BOOK ÖT

CATHERINE BILSON

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Tartalmi figyelmeztetés

1. A levél

2. Irány, Franciaország!

3. Céline

4. Philippe és Pierre

5. Szörnyű hír

6. Lövések

7. Besorozva!

8. Elutasítás a határon

9. Szerény esküvő

10. Hazafelé

Az első láda

Könyvesbolti szépségek

Catherine Bilsonról

Ebony Oatenról

Matthew vágyott özvegye

Könyvesbolti szépségek

Eredeti cím: Matthew’s Willing Widow

The Bookshop Belles

Szerző: Catherine Bilson & Ebony Oaten

Copyright © 2026 Catherine Bilson & Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Matthew vágyott özvegye

Amikor a háború lángjai már magát a történelmet emésztik, egy könyvrajongó özvegyember átkel a Csatornán — és jóval többet talál, mint ritka köteteket.

Matthew Baxter elégedett ember: elhivatott könyvkereskedő, négy talpraesett lány büszke apja, és egész életében a betűk szerelmese. Ám amikor levél érkezik a háború tépázta Franciaországból, és figyelmezteti, hogy pótolhatatlan könyveket tüzelőnek égetnek el, Matthew képtelen tétlenül nézni a pusztítást. Napóleon immár biztonságos száműzetésben van, lányai pedig határozott kézzel vezetik az üzletet, így útnak indul egy merész könyvmentő küldetésre — kabátja varrásába rejtett arannyal és egy kölcsönvett személyazonossággal, amely akár az életét is megmentheti.

Céline Fenouillart forradalmat, veszteséget és hosszú évek kétségbeesett bizonytalanságát élte túl, miközben két fiát próbálta biztonságban tartani Tours árnyai között. Özvegyen, szinte nincstelenül, mégis ritka könyvekben és ékszerekben rejlő vagyonnal a birtokában — amelyet nem mer felfedni — megtanulta, hogy senkiben sem bízhat. Aztán egy angol férfiról szóló pletyka, aki könyveket vásárol, egy gyertyafényes hotelszobába vezeti… és egy olyan arc elé, amelyet soha többé nem remélt viszontlátni. Évek óta először nem érzi magát teljesen egyedül. Csakhogy a biztonság törékeny, és abban a pillanatban, amikor Matthew átlépi a kunyhó küszöbét, Céline tizenhat éves fia pisztolyt szegez a mellkasának.

Képes lesz Matthew és Céline újra bizalmat építeni egy életnyi elszakadás után — és eligazodni egy gyanakvástól még mindig sebzett országban — mielőtt a családjuk körül gyülekező veszélyek még a legóvatosabban kidolgozott terveket is lehetetlenné teszik?

Tartalmi figyelmeztetés

• Háború és polgári zavargások

• Némi erőszak, beleértve egy fegyveres összecsapást is.

Arra is kérjük az olvasókat, hogy ne alkalmazzák az ezekben a könyvekben említett gyógynövényes szereket. Némelyik talán hatásos lehet, de nem mindig megbízhatók, és a mennyiségek, valamint a hatékonyság személyenként változhat. Kérjük, az ezekben a könyvekben szereplő információk egyikét se tekintsék orvosi tanácsnak.

CHAPTER 1

A levél

Baxter’s Fine Books, Hatfield, Anglia,

1814. május közepe

Matthew Baxter mindent egybevetve szerencsés embernek tartotta magát. Negyvennyolc évesen egészséges és jó erőben volt, minden foga megvolt, és négy olyan okos, csinos ifjú hölgy apja volt, amilyenekhez foghatót aligha találni egész Hertfordshire-ben. Sőt, talán egész Angliában sem.

Matthew vidáman fütyörészve járta megszokott reggeli sétáját; több ismerősének is udvariasan biccentett elhaladtában, de beszélgetni nem állt meg. A legtöbb reggelen szeretett rögtön reggeli után sétálni egyet, ám kilencre vissza kellett érnie, hogy kinyissa szeretett könyvesboltját, a Baxter’s Fine Books-ot, Hatfield lakói és az átutazók előtt.

A bejárat fölötti csengő vidáman megszólalt, ahogy belépett. Gyorsan becsukta maga mögött az ajtót, majd lehajolt, hogy felkapja a könyvesbolt macskáját, Craftyt, aki éppen elszántan tört a szabadság felé.

„Megint itt az évnek az a szaka, ugye, kislány? Attól tartok, most nem. Louise, felvinnéd az emeletre, és megnéznéd, hogy csukva van-e a lépcsőház ajtaja?”

A harmadik és egyben legmagasabb lánya letette a seprűt, amellyel éppen a padlót söpörte, és odalépett, hogy kivegye a macskát az apja karjából. „Természetesen, édesapa. Wollstonecraft kisasszony, rossz kislány.” Louise elmasírozott, Matthew pedig szeretettel mosolyogva nézett utána. Crafty igazi egyéniség volt, és félelmetes vadász; szinte minden reggel neki kellett lekaparnia valamely szerencsétlen egér maradványait a pult mögötti padlóról, ahová a macska előszeretettel hordta az ajándékait.

„Szeles odakint, édesapa?” kérdezte legidősebb lánya, Estelle, a pult mögül.

„Egy kicsit, miért kérdezed?”

„Otthon maradt a kalapja” — felelte Estelle derűs mosollyal. „És a haja... nos, mondjuk úgy, ha divat volna a szélfútta frizura, akár metszetre is mehetne vele.”

Matthew felnevetett, egy cseppet sem sértődött meg, és végigsimított ujjaival a haján. Az igazat megvallva a tisztes megjelenés alapjain túl nem sokat adott a külsejére. Néhai felesége, Michelle, szüntelenül dorgálta a kabátujján éktelenkedő tintafoltok vagy a nyakkendőjében hanyagul megkötött csomó miatt; mosolya kissé szomorkássá vált, amikor a lányok anyjára gondolt, akit néhány évvel korábban túl korán ragadott el a láz.

Második lánya, Marie, egy számadáskönyvvel a kezében jött le a lépcsőn, Estelle pedig otthagyta a helyét a pult mögött, és felvette Louise ottfelejtett seprűjét.

„Édesapa, mennyit számított fel lord Vere-Saundersnak azért a könyvcsomagért, amelyet tegnap küldött el, és mikorra várhatjuk a fizetséget?” kérdezte Marie, miközben feljebb tolta az orrán csúszó szemüvegét.

„Nyolc fontot, kilenc shillinget és nyolc pennyt, és ő mindig igen pontosan küldi a pénzt forduló postával, úgyhogy legkésőbb péntekre meg kell érkeznie” — felelte Matthew habozás nélkül, és odalépett, hogy segítsen. Marie kiválóan értett az elszámolásokhoz, és a könyvesbolt levelezésének nagy részét is ő intézte. Az ő ügyessége tette lehetővé, hogy Matthew és Estelle a vevőkkel foglalkozzanak.

Matthew elismerően hajolt Marie válla fölé, hogy szemügyre vegye a lapon sorakozó takaros számoszlopokat. El sem tudta képzelni, mihez kezd majd a lányai nélkül, amikor azok férjhez mennek és elhagyják az otthont, s ez bizonyosan már nem lehetett olyan nagyon messze; Estelle huszonöt éves volt. Hogyhogy még nem csapott le rá egyetlen ifjú kérő sem?

Estelle átfordította az ajtón a táblát, hogy a Nyitva felirat látszódjék, és néhány pillanattal később megszólalt a csengő. Nem vásárló érkezett azonban, hanem Matthew legkisebb lánya, Bernadette lépett be, kosárral a karján. Reggelinél nem volt ott, mert korán elment; kétségkívül valamelyik hatfieldi asszony segítségére sietett a gyógynövényes szereivel, amelyeket sokan kerestek.

„Jó reggelt, édesapa.” Bernadette, aki alig múlt tizennyolc, és édes volt, mint a nyári szellő, odalépett, és puszit nyomott apja arcára. „A postamester odahívott, amikor hazafelé jöttem; nézd csak ezt!” Egy alaposan megviselt levelet tartott fel. „Anyának címezték!”

„Jóságos ég.” Matthew átvette a levelet, és a borítékon reszketeg, póklábszerű betűkkel írt címzést bámulta. Mme. Michelle Baxter. Újra megérezte a veszteség fájdalmát. Majdnem öt év telt el, és még mindig úgy érezte, soha nem fog megszűnni hiányozni neki.

„Franciaországból jött!” Bernadette a postai bélyegzésre mutatott. „Szerinted valamelyik rokonától? A mi rokonainktól?”

„Anyátok családjáról már nagyon régen nem hallottunk semmit” — mondta óvatosan Matthew, noha benne is hirtelen élénk érdeklődés ébredt. Michelle-lel réges-régen, a lány családi otthonában, a Loire-völgyben ismerkedett meg; az apja szenvedélyes könyvgyűjtő volt, Matthew pedig, amikor még a saját apja élt és vezette a könyvesboltot, sokat utazott Európában könyveket vásárolni. A forradalom és az azt követő, az egész földrészre kiterjedő felfordulás természetesen véget vetett mindennek, de addigra Michelle már biztonságban volt vele Angliában. Hallgatólagos egyetértéssel soha nem beszéltek arról, miért nem érkezett hír a családjáról több mint húsz éve.

Marie szó nélkül átnyújtott egy levélbontót, Matthew pedig óvatosan felnyitotta a levelet, és észrevette, hogy a pecsétet már feltörték, majd durván visszaragasztották. Bizonyára kormányügynökök ellenőrizték, nem rejteget-e a levél valami fontos titkot. Félig mulatva elmosolyodott, de már kevésbé, amikor látta, hogy a levelet több mint egy hónappal korábban írták. Úgy tetszett, hosszú időbe telt, míg átkelt a Csatornán.

Bernadette és Marie is nyújtogatta a nyakát, hogy ők is elolvashassák, ezért Matthew a pultra fektette a levelet, hogy mindenki jól lássa. Természetesen mindannyian kitűnően olvastak és beszéltek franciául; Michelle gondosan ügyelt rá, hogy anyanyelvét folyékonyan beszéljék.

„Céline Fenouillart?” Marie rögtön a lap alján álló aláírásra pillantott. „Ki az, édesapa?”

„Anyád unokatestvére.” Matthew gondosan betűzgette az apró kézírást, kisimítva a papírt, amikor a gyűrődések azzal fenyegettek, hogy olvashatatlanná tesznek néhány szót. „Istenem” – mondta ismét. „Nem láttam Céline-t, mióta még kislány volt. Úgy… ó, talán tizenkettő lehetett, amikor megismertem anyádat? Ez azt jelenti, hogy most úgy… negyven körül járhat… vajon miért nem ment férjhez… ó, de igen, csak megözvegyült, és visszatért a leánykori nevéhez.” Ennek számtalan oka lehetett, gondolta, de a legvalószínűbb az, hogy a férje valamikor kegyvesztetté vált a francia rezsim szemében.

„Anyád nagyon szerette Céline-t” – mormolta tovább olvasva. „Vissza kell írnom, és meg kell írnom a szomorú hírt, hogy Michelle meghalt.”

Bernadette együttérzően megszorította a karját. „De jó, hogy Céline életben van, nem igaz?” mondta.

„Igen; örülök, hogy hírt kaptam felőle.” Szinte a levél minden sorából megkönnyebbülés áradt; Céline gondosan válogatta a szavait, de nyilvánvaló volt, mennyire örül annak, hogy Napóleont Elbára száműzték, és hogy úgy hiszi, Franciaország kezd visszatérni valamiféle rendesebb állapotba. Matthew éppen a levél alsó feléhez ért, amikor a szemöldöke felszaladt.

„Nahát, ez egyszerűen borzalmas!”

Marie vele együtt olvasta a levelet, és láthatólag ugyanahhoz a részhez ért; hangosan felszisszent.

„Mi az?” kérdezte türelmetlenül Estelle a pult túloldaláról.

Matthew hangosan olvasta tovább, menet közben fordítva. „Téged és drága Matthew-t is felháborítana, ha hallanátok, mi történik itt a könyvekkel; még a legrégebbi és legelőkelőbb házakat is kifosztották, a kisebb vagyont érő könyveket pedig a tűzre hányják tüzelőnek!”

Harag és kétségbeesés töltötte el, ahogy olvasta a szavakat. Szinte abban a pillanatban terv formálódott a fejében, hogy Franciaországba utazik, és annyi könyvet ment meg, amennyit csak lehet.

Louise rémülten a torka tövéhez kapott. „Mit lehet tenni?”

Matthew megrázta a fejét, és azt mormolta: „A könyveket meg kell menteni.”

Estelle megrázta a fejét. „De ki mentse meg őket, édesapa?”

Mind a négy lánya őt nézte, szigorú arckifejezéssel.

„Én elmehetnék…”

Louise biztatta: „Elmehetnél, és el is kell menned.”

„De az azt jelentené, hogy titeket itt hagylak egyedül, míg távol vagyok.”

Bernadette felhorkant, és összefonta a karját a mellkasa előtt. „Már megtette egyszer, és tavaly, amikor Estelle-lel elment a beszerzőútjára, csak hármunkat hagyott itt. Most legalább négyen leszünk.”

Estelle közbevágott: „Hacsak nem szeretnéd, hogy én is menjek? Boldogan mennék!”

Matthew atyai mozdulattal megsimogatta a karját, és azt mondta: „Nem, drágám. Ha már könyveket égetnek, hogy melegen tartsák magukat, ki tudja, mennyire romlottak el ott a dolgok. Sokkal biztonságosabb, ha itt maradsz.”

Már maga előtt látta, amint ritka és értékes könyveket pakol ládákba, és hajókon küldi őket haza a Csatornán át. Bernadette, Louise, Marie és Estelle azonnal tovább szőtték ezt a látomást, beszélve a sok feladatról, amelyet nap mint nap így is elláttak a könyvesboltban, és azt latolgatva, miként találhatnának a legjobban vevőket azoknak a ritka könyveknek, amelyeket ő hazaküldhet nekik. Csupa okos ötletük volt.

Marie aztán így szólt: „Te magad is érzed, hogy sosem bocsátanád meg magadnak, ha nem mennél.”

Ezzel megszületett benne a döntés, és bólintott a négy rátermett, értelmes lánya felé, akik mellette álltak. „Anyátok nagyon büszke lenne” – tette hozzá. A szívét büszkeség és bánat szorította össze.

Rengeteg mindent kellett megszerveznie indulás előtt; a legfontosabb az volt, hogy kölcsönt kellett felvennie, hogy elegendő pénze legyen az utazás költségeire, megvehessen minden ritka könyvet, amelyre csak rábukkan, és hazaküldhesse őket. A könyvesbolt jól ment. A rendes forgalom bőven fedezne minden esedékes visszafizetést, amíg távol lesz. Annak köszönhetően, hogy a szomszédban egy fogadó állt, nap mint nap új vevőkből sem volt hiány.

Volt még egy családtag, akivel beszélnie kellett: az unokatestvére, Joshua. Bár kapcsolatuk nem volt túl meleg, Matthew biztos volt benne, hogy Joshua szemmel tartja majd a boltot és a lányokat, amíg ő távol lesz. Hiszen a család mégiscsak család, és egy napon Joshua örökli majd a Baxter’s Fine Books-ot. Matthew biztos volt benne, hogy a lányok örömmel segítenek majd neki vezetni a boltot, amikor az a nap – remélhetőleg nem túl hamar, tekintettel az ő jó egészségére – végül elérkezik. Jelenleg Joshua volt a város bírája, s ezt a tisztséget minden különösebb nehézség nélkül, tisztességgel látta el, mivel errefelé általában kevés bűneset akadt.

Elment a Red Lion fogadóba, amely a város postakocsi-állomásául is szolgált, hogy levelet adjon fel a londoni bankjának. Ott találta Joshuát, amint épp az ebédjét fejezte be a közös helyiségben.

„Ah, Joshua, épp téged akartalak látni! Leülhetek?”

„Matthew.” Joshua kelletlenül arrébb húzódott a padon, hogy csináljon neki egy kis helyet. „Hogy vagy ezen a napon?”

„Kiválóan, épp egy franciaországi utat tervezek.”

„Valóban?” Joshua szemöldöke felszaladt. „Miért éppen Franciaország?”

„Könyvek miatt, hát mi másért?” – mondta Matthew vigyorogva, élvezettel gondolva az előtte álló napokra és a kötetekre, amelyekre még ráakadhat. „Tulajdonképpen nagyon hamar indulok is. Csak tudatni akartam veled, hogy vigyázhass a lányokra meg a boltra, ilyesféle dolgokra.”