Fiona Harper

Vakrandiból házasság

Karen Booth

Ki az apa?

Candace Shaw

A férfi, akit ki nem állhatok

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Fiona Harper, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: Blind-Date Marriage (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Karen Booth, 2017 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: The Best Man’s Baby (Harlequin, Desire)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Carmen S. Jones, 2015 – Vinton Kiadó Kft., 2020

Eredeti címe: Journey to Seduction (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 24. számában, 2020

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-140-6

Kép: Shuttestock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2020

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Fiona Harper

Vakrandiból házasság

1. FEJEZET

Jake Jacobs csak két dolgot tudott a nőről, akivel hamarosan találkozni fog. Serenának hívják, és az apja kimondottan tehetős.

Serena. A neve alapján olyan nőnek képzelte, aki bolondul a lovakért. Valószínűleg lovaglónadrágot visel, gondolta Jake, miközben a szemerkélő esőben a londoni járdát rótta. A húga nem volt hajlandó elárulni, hogy csinos-e. Talán lóképű.

Jake meggyorsította a lépteit, mert nem akart elkésni. Vacsora közben udvarias és kedves lesz, aztán a lehető leggyorsabban elbúcsúzik.

Még most sem értette, hogy tudta rábeszélni Mel erre a vakrandira. A húga felhívta az irodában, és valahogy szóba hozta a dolgot. Ő ezalatt egy számlát tanulmányozott, és időnként hümmögött vagy helyeselt. És mielőtt észbe kapott volna, beleegyezett, hogy egy vadidegen nővel vacsorázik a Lorenzo nevű étteremben.

Előbb vagy utóbb beszélnie kell Mel fejével! A kisujja köré csavarja azóta, hogy kisbabaként először rámosolygott. Jake meglehetősen biztos volt benne, hogy a húga észrevette, nem is figyel oda rá. Nagy valószínűséggel épp ezért hívta fel a munkahelyén.

Jake átvágott egy kis parkon, és élvezte az avar illatát, amely most, novemberben vastagon borította a talajt. Nem sokkal később már ismét a kipufogógázt lélegezte be.

Milyen jó, hogy az étterem már nincs messze. Nem tartozott az előkelő helyek közé, amelyeket Jake azóta, hogy megengedhette magának, előnyben részesített. Az interneten végzett rövid kutakodása szerint egy kis családi vállalkozás, viszont ízletesen főznek. Az értékelés írója különösen egy cannellonis fogás iránt lelkesedett.

Jake úgy elmerült a gondolataiban, hogy sem az eldugult csatornanyílást, sem a jókora pocsolyát nem vette észre. Természetesen a hátulról közeledő autót sem. Csak amikor a kocsi belehajtott, és beterítette vízzel, tért vissza újra a valóságba.

Serendipity – Serena – Dove a visszapillantó tükörbe nézett, hogy lássa, mit művelt. A gondolatait teljesen lefoglalta az előtte álló este, és megfeledkezett a nagy pocsolyáról, amely ilyen esős időben itt mindig kialakul. Rögtön megállt, kiugrott az autóból, és a járdán álló férfihoz szaladt.

– Szörnyen sajnálom!

Az idegen bosszúsan nézett rá.

– Jól van? – Serena úgy látta, hogy a férfi felvonta a szemöldökét, de a homlokába tapadt sötét haja miatt nem volt biztos ebben. – Csuromvíz lett. Megengedi, hogy elvigyem oda, ahová igyekezik? Ez a legkevesebb, amit megtehetek.

Hirtelen úgy érezte, hogy a férfi nemcsak egyszerűen nézi, hanem egyenesen megbámulja. Serena pillantása a bokáig érő szoknyáról a bőrcipőre siklott. Minden rendben.

Amikor ismét felemelte a fejét, észrevette, hogy a fickó mosolyog. Megborzongott. Szép mosoly volt. Alaposabban szemügyre vette a férfit. Kétségkívül vonzó pasi.

– Mit mondott?

– Azt… azt mondtam, hogy ez a legkevesebb, amit megtehetek. Hogy elviszem valahová.

– Valószínűleg jó ötlet. Noha nem vagyok biztos benne, hogy így egyáltalán elmehetek-e egy étterembe.

Serena a szája elé kapta a kezét.

– Rémesen érzem magam… Tönkretettem az estéjét… Hadd vigyem valami meleg, száraz helyre!

– Semmi kifogásom – felelte Jake, és a lány sportkocsijára mutatott. – Szép autó.

Az eső most istenigazából rázendített, mire szinte vezényszóra a kocsihoz szaladtak, és beszálltak.

– Nem az enyém – magyarázta Serena, és figyelte, amint a férfi nedves hajába túr, és hátrasimítja.

Most még jobban nézett ki. Mint olyasvalaki, aki kézben tartja az életét.

Jake elmosolyodott.

– Talán lopta?

– Nem, természetesen nem. Az enyém szervizben van. Az… az egyik barátomtól kaptam kölcsön.

Nem fogja elárulni, hogy az autó az apjáé. Égbekiáltó bizonyítéka az életközepi válságnak. Jóllehet az apja nem csak az ötvenes éveiben kezdett el őrültségeket csinálni. Soha nem nőtt fel teljesen.

Egyébként sem beszél szívesen a származásáról egy fickónak, akit vonzónak tart. Serena fájdalmas tapasztalatok árán megtanulta, hogy jobb, ha meg sem említi imádott apját. Mert ha beszélt róla, nem lehetett száz százalékig biztos abban, hogy a másik érdeklődése tényleg neki szól.

– Az egyik barátjától? – kérdezte Jake. Bánatos mosollyal hátradőlt az ülésen. – Milyen kár! Mondja meg neki, hogy nagyszerű ízlése van az autókat… és a nőket illetőn.

Most egy szellemes válasz következne, amivel eloszlathatja a félreértést, gondolta Serena.

– Hol tegyem ki?

Ennyit a szellemes válaszról!

– A Great Portman Streeten. Tudja, hol van?

– Ismerek valakit, aki azon a környéken lakik. Nincs messze innen.

Serena elfordította a slusszkulcsot, és indított.

– Nincs. De ebben a forgalomban akár húsz perc is lehet.

– Néha azt gondolom, hogy gyalogosan a leggyorsabb eljutni valahová.

– Osztom a véleményét. – Jake a nadrágját szemlélte. – Bár azt nem lehet garantálni, hogy a legszárazabban is.

Serena felsóhajtott, és válaszolni akart, de a férfi felemelte a kezét.

– Kérem, ne mentegetőzzék újra! Valójában óriási szívességet tett nekem. Nem örültem ennek az estének, és most jó kifogásom van, hogy lemondjam.

– Tényleg?

– Tényleg. Egy nővel készültem randizni, aki úgy néz ki, mint egy ló. Noha nem tudom, hogy inkább elölről vagy hátulról emlékeztet-e rá.

Serena elnevette magát.

– Akkor tekintsen a megmentőjének!

Jake is nevetett.

– Örökre hálás leszek az irgalmas szamaritánusnak. Valamivel viszonoznom kéne. Mit szólna egy vacsorához?

Mivel ismét meg kellett állni egy piros lámpánál, Serena a férfira nézett.

– Elfelejtette, miért ül itt mellettem? Csuromvizes.

– Gyorsan átöltözöm. Elmehetnénk egy közeli étterembe. Egy nyilvános helyen biztonságban érezheti magát.

– Honnan tudjam? Csak most találkoztunk. Még a nevét sem tudom.

– Jake-nek hívnak.

– Oké, most már tudom, hogy hívják, de ez minden.

– Akkor miért hagyta, hogy beszálljak a maga… a barátja autójába? Bárki lehetnék. Például egy késes gyilkos.

Serena hátán végigfutott a hideg. A férfinak igaza van. A lelkiismeret-furdalás miatt megfeledkezett a saját biztonságáról.

– Szamárság. – Mindent megtett, hogy a hangja magabiztosan, bátran csengjen. – Megmentettem. Már elfelejtette? Maga a bajba került Jake, tehát nem lehet késes gyilkos.

Vagy mégis?

A férfi nevetett, mire Serena megkönnyebbült, de nem mondott semmit, hanem a forgalomra koncentrált. A vártnál hamarabb elérték a Great Portman Streetet.

– Melyik ház az? – kérdezte, amikor bekanyarodtak az utcába.

– Rögtön itt előttünk. A legfelső emelet.

Jake egy többlakásos, viktoriánus, vörös téglaépületre mutatott.

– Elegáns.

Serena megállt a járda szélénél.

– Jöjjön be, és körbevezetem.

– Nagyon rámenős.

– Tudom, mit akarok, és nem nyugszom, amíg meg nem kapom.

Serena elvörösödött.

– Sajnálom, bajba került Jake. Találkám van. Talán majd máskor – felelte, és büszke volt magára, amiért a hangja nem remegett.

– Nem ültethetné fel az illetőt?

Normális esetben Serena élesen válaszolt volna, de Jake olyan kedvesen kérdezte, hogy nevetnie kellett.

– Nem.

Pedig szívesen megtette volna, mert hirtelen még unalmasabbnak tűnt a Charles Jacobsszel eltöltendő este.

– Kár. Akkor legalább adja meg a telefonszámát!

– Adjam meg a telefonszámomat? Egy késes gyilkosnak? Maga megőrült!

Serena elmosolyodott, és a férfi viszonozta a mosolyát.

Atyaég, percről percre elragadóbb! A lehető leggyorsabban el kell búcsúznia tőle, különben még meggondolja magát a vacsorával kapcsolatban. A barátnője, Cassie meg fogja ölni, ha felülteti a „megfelelő” férfit, akit talált neki.

Jake kivett a zsebéből egy névjegykártyát, és töltőtollal valamit a hátoldalára írt.

– Ahogy gondolja. Ez az én számom.

Serena elvette a kártyát. Az is nedves volt. Tényleg alaposan lespriccelte a férfit.

Jake behatóan nézett rá.

– Hívjon fel!

A pillantásuk találkozott. A kék szempár magabiztosságot sugárzott, a tulajdonosában fel sem merült, hogy Serena ne telefonálna. A nők valószínűleg kezüket-lábukat törik, hogy teljesítsék minden kívánságát.

Serena lelkében harc dúlt. Egyrészt ki kellene hajítania az ablakon a névjegykártyát, másrészt a legszívesebben a melltartójába dugná, hogy el ne veszítse.

– Talán. Viszlát, Jake!

Miután a férfi kiszállt, és becsukta az ajtót, Serena indítani akart, de Jake bekopogott az oldalablakon.

– Egy pillanat! Még a nevét sem árulta el.

Serena megnyomott egy gombot, és az ablak lassan leereszkedett.

– Tényleg nem.

– És?

– Nem olyan ember benyomását teszi rám, akit egy ilyen apróság feltartóztatna. Ki fogja deríteni, ha akarja.

Az ablak a helyére siklott, és Serena indított. A visszapillantó tükörben látta, hogy a férfi tátott szájjal bámul utána. Dudált egy rövidet, és intett. Gondtalan, hetyke gesztus! És ostoba. Ugyanis csak azért nem árulta el a nevét, mert az emberek általában furcsán reagáltak rá. Nem akarta, hogy ebben a vonzó férfiban a szokásos előítéletek ébredjenek.

Mi jutott a szülei eszébe, hogy Serendipitynek, „szerencsés véletlen”-nek nevezzék? Felér a gyerekbántalmazással. Az iskolában folyton csúfolták miatta.

Miért nem keresztelték Sallynek vagy Susannek? Szép, hagyományos nevek. Egy Susan nevű lány esetében senkinek sem jutnának eszébe a hippik. Ha pedig a Sallyt hallja valaki, olyan apára gondol, aki kilenctől ötig dolgozik egy irodában, miközben az anya a háztartással törődik.

Serena felsóhajtott. Butaság volt, hogy nem árulta el Jake-nek a nevét. Most neki kell felhívnia őt, ha látni akarja. Megadhatta volna a számát, és ezzel a továbbiakat rábízza. Mindig is tetszett neki az ódivatú elképzelés, hogy a férfiak kezdeményezzenek.

Ám Jake arckifejezése mégiscsak megérte, gondolta már majdnem az úti céljához érve. Legalább van valami, amin titkon mosolyoghat, ha Charles Jacobs olyan unalmas lesz, mint attól tartani lehet.

Félórás késéssel érkezett az étterem kis bárjába, amely előtérként is szolgált. Valaki narancsleves üvegeket rendezgetett az alsó polcon. Serena azonnal felismerte, a tulajdonos felesége volt.

– Helló, Maria!

Az olasz nő felegyenesedett, elmosolyodott, és a konyha irányába kiáltott:

– Gino, itt a kislány!

Kisvártatva megjelent az ajtóban egy kerekded, középkorú férfi.

– Már azt hittük, elütött a hajókötél. Ugye, drágám?

Serena átbújt a pult alatt, és mindkettőjüket megpuszilta.

– Annyit izgulsz, mint egy öregasszony, Gino. És most tekintet nélkül az érzelmeimre, meséld el, milyen!

Gino a lány kedvenc asztalára mutatott. Egy hatalmas pálma elzárta a kilátást. Serenának lábujjhegyre kellett állnia, és nyújtózkodnia, hogy megállapítsa, senki sem ül ott.

– Még nincs itt?

Az olasz férfi bánatosan csóválta a fejét.

– Akkor kérem a szokásosat! Kilencig várok, elvégre én sem voltam pontos. Tehát nem panaszkodhatok.

Remélhetőleg megéri a várakozás, gondolta, miközben helyet foglalt, és Gino egy pohár vörösbort töltött neki. Megöli Cassie-t, ha ismét megpróbálta összehozni valami szerencsétlen lúzerrel. A barátnője tudta, hogy családot akar alapítani, de képtelen volt különbséget tenni a megbízható és a szörnyen unalmas férfiak közt. Serena csak azért egyezett bele a randiba, mert könnyebbnek tűnt, mint vitába szállni Cassie-vel. A barátnője addig győzködte volna, míg előbb-utóbb igent mond, csak hagyja már békén. Tehát beleegyezett.

Annyira elmélyedt a gondolataiban, hogy összerezzent, amikor Gino váratlanul az asztalához lépett.

– Az illető telefonált, és üzenetet hagyott neked.

Az arckifejezése után ítélve rossz hírt hozott.

– Ki vele!

– Azt mondta, hogy sajnálja, de valami közbejött.

Micsoda béna kifogás!

– Pontosan mit mondott?

– Hogy nem tud jönni, szörnyen sajnálja, és arra kér, hogy holnap egykor ebédeljetek együtt a Maison Blanc-ban. – Gino vágott egy grimaszt, amiért valaki azt javasolja, hogy egy másik étteremben egyenek, ne az övében. Végül elmosolyodott. – De azt is mondta, hogy a mai vacsorát ő állja.

– Ebben az esetben kaviárral kezdem. – Serena szélesen elmosolyodott. – Aztán kiválasztom a legdrágább főfogást, amit csak a fiad, Marco varázsolni tud. Majd titeket és minden vendéget meghívok egy pohár pezsgőre.

Gino elvigyorodott.

– Helyes! Mutasd meg neki!

Ezt a szemtelenséget! Ez az alak felülteti, aztán odarendeli valahová ebédre, és fel sem merül benne, hogy neki megfelel-e az időpont, vagy sem. Elvégre nem kell tudnia, hogy nincs fix munkahelye. Arrogáns egy fickó, feltételezi, hogy mindenki úgy táncol, ahogy ő fütyül. Nem, holnap nem megy el arra az ebédre!

Serena élvezte a vacsoráját, mert minden falatnál, amit a szájába vett, hallani vélte a pénztárgép csilingelését. Amikor már a kávéját itta, úgy döntött, másnap mégis elmegy a Maison Blanc-ba, hogy lássa a férfi arckifejezését, amikor személyesen tőle tudja meg, mekkora a számla.

Most pedig ideje, hogy megmondja Cassie-nek a véleményét. Előhalászta a táskájából a mobilját.

– Hogy ment? – kérdezte nyomban a barátnője. – Fantasztikus pasi, ugye?

– Ebből semmit sem vettem észre.

– Nem? Biztos voltam benne, hogy jól megértitek egymást. Az új munkatársnőm annyit mesélt a bátyjáról, hogy már úgy éreztem, mintha egy rég nyoma veszett barátom lenne.

– Igen? Nekem meg a randimnak veszett nyoma.

– Hogy érted?

– Nem jött el. Valami béna kifogást talált, és Ginóval azt üzente, hogy állja a mai számlát. Szívinfarktust kap, ha megtudja, mibe került az este.

– Ó!

– Bizony, ó! Ha szerdán kávézni jövök hozzád, süsd azt az isteni sárgarépatortádat, különben sosem bocsátok meg neked!

– Parancsára!

– És többé egyetlen vakrandit sem, megértetted?

– Világos.

Semmi sem világos. Serena elég jól ismerte Cassie-t ahhoz, hogy tudja, máris a következő jelöltön töri a fejét.

– Próbálj ellenállni a kísértésnek, hogy olyan elbűvölő férjet találj nekem, mint a tiéd! Ne felejtsd el, a férfiak tekintetében nagyon különböző az ízlésünk! Akkor szerdán.

– Igen, szia!

Őszintén szólva Serena csöppet sem bánta, hogy nem bukkant fel Charles Jacobs, noha dühös volt rá az elvesztegetett este miatt. Ha tudta volna, elfogadja Jake meghívását. A mobiljára pillantott. Felhívja? Elég bátor, hogy azt javasolja, igyanak meg együtt valamit?

Elővette a névjegykártyát, és az ujjai közt forgatta. A pokolba, a tinta elmázolódott, és a telefonszám legjobb akarattal is csak részben olvasható. Visszatette a kártyát a táskájába, és most már duplán is dühös volt Charles Jacobsre.

Nem tudom felhívni Jake-et, de tudom, hol lakik, gondolta Serena, amikor kicsit később beszállt az autójába. Mielőtt meggondolhatta volna magát, elindult a Great Portman Street felé.

Ott leparkolt, és egy darabig még üldögélt a volán mögött. Tényleg becsöngessen Jake-hez? A férfi hogyan értelmezné? Mert ő nem futó viszonyt akar, hanem életre szóló szerelmet. Ha most este tíz óra körül felbukkan nála, azzal teljesen hamis benyomást kelt.

Serena hajlott a spontaneitásra. Pontosan ezért már több lehetetlen barátra is szert tett. Ne felejtsd el, hogy nem veted bele magad hanyatt-homlok egy kapcsolatba, hanem megfontolt leszel! – intette magát. És ez az olyan vonzó pasikra is vonatkozik, mint Jake.

Bárcsak más módja is lenne annak, hogy felvegye vele a kapcsolatot! Serena újra elővette a névjegykártyát a táskájából, és hirtelen támadt egy ötlete. Az imént csak a hátoldalára írt telefonszámot nézte, és nem gondolkozott tovább. Az elülső oldalán természetesen ott volt a férfi hivatali címe is. Miért ne inkább a munkahelyén hívja fel pár nappal később?

Hm, Jake pénzügyi tanácsadó. Ez tetszett neki. Általában értelmes, megállapodott emberek űznek ilyen foglalkozást. Nem úgy, mint a zenészek, színészek és más művészek, akikkel számos rossz tapasztalatot szerzett.

A pillantása a kártya alján álló névre vándorolt, és megdermedt. Charles Jacobs! De hiszen azt mondta, hogy Jake-nek hívják! Már szét akarta tépni a kártyát, amikor eszébe jutott, hogy ez valószínűleg egy becenév lehet. Ő sem a saját nevét használja, hanem Serenának mondja magát. Ami a Serendipityvel ellentétben teljesen normális név.

Jake pedig talán túl unalmasnak tartja a Charlest, gondolta, és elmosolyodott. A holnapi ebéd mindenesetre szórakoztató lesz.

2. FEJEZET

Tíz perccel egy előtt Jake belépett a Maison Blanc-ba. Az étterem teljes mértékben megfelelt az ízlésének. Egyszerűen rendezték be, elegáns légköre és kitűnő konyhája volt.

Szándékosan érkezett korábban. Így helyet foglalhat az egyik kikeményített fehér abrosszal megterített asztal mellett, és nyugodtan várhatja Serenát. A bár mellett elhaladva az étteremrészbe jutott. Körülnézett, és a tekintete megakadt valakin.

Igen, ő volt az. A tegnap esti titokzatos nő. Jake elfojtott egy káromkodást. A nő, akit tegnap éjjel megpróbált elfelejteni, az étterem közepén az egyik asztalnál ült, és ivott valamit. Sötétbarna haját lófarokba fogta, és mohazöld kötött kabátot viselt. Ma is elragadóan nézett ki.

Jake sarkon fordult, és visszasietett a bárhoz. Leült, rendelt magának egy pohár ásványvizet, és remélte, hogy a nő nem vette észre. Amikor tegnap Londonban autóztak, azt kívánta, bárcsak minden lámpa piros lenne. Lopva végig a nőt figyelte, és elbűvölték kecses mozdulatai. Elismeréssel töltötte el az is, ahogy faképnél hagyta.

Megérdemelte. Túlságosan biztosra vette, hogy a nő fel fogja hívni. A lakásában aztán fel-alá járkált, és átkozta magát az önteltségéért. Törte a fejét, ismer-e valakit, aki kideríthetné, ki lehet a kék sportkocsi tulajdonosa.

Most már nem kell törnie a fejét, mert a nő itt van, és első osztályú helyen ül, hogy megfigyelhesse a vakrandira érkező ismeretlent.

Serenát. Majdnem elfelejtette. Jake az órájára pillantott. Négy perc múlva egy. Felemelkedett, és odaintette a pincért, hogy mutassa meg neki a lefoglalt asztalt. Talán mázlija van, és egy sarokasztal lesz hátul.

Lelassította a lépteit, amikor a pincér a tegnap esti ismerőse felé vezette. A pokolba, közvetlen mellette kell elhaladnia! Mosolyogj! – intette magát. De erre már nem jutott ideje, mert a pincér megállt a nő asztalánál, és kihúzott neki egy széket.

Jake úgy állt ott, mint akinek földbe gyökerezett a lába. A pincér nem egészen tudta, hogy viselkedjen. Serena intett, hogy elmehet, aztán Jake-re mosolygott.

– Jó napot, Mr. Jacobs! Örülök, hogy ezúttal eljött.

– De maga… nem lehet…

– Serena vagyok. Örülök, hogy megismertelek, Charles. Vagy szólítsalak inkább Jake-nek?

A férfi nyelt egyet. Ez a nő nem lehet Serena. Nincs lóképe.

– Direkt a te kedvedért csináltam ezt a frizurát. – Oldalra fordította a fejét, és a lófarok meglendült. Aztán egy kicsit előrehajolt, és halkan hozzátette: – Hogy eldönthesd, inkább elölről vagy hátulról emlékeztetlek-e lóra.

– Egy-null a javadra.

Jake hangja szokatlanul rekedten csengett.

Serena élvezte a helyzetet. A szeme vidáman csillogott. Nem volt dühös, csak évődött a férfival.

– Rendben. Mióta tudod?

– Azután derítettem ki, hogy felültettél. A névjegykártyád alapján. Reggel felhívhattalak és figyelmeztethettelek volna, de nem akartam lemondani erről a mulatságról. – Serena a férfira mosolygott. – Nem haragudhattam rád, elvégre én áztattalak el. Kezdjük elölről?

– Rendben. – Jake helyet foglalt a magas támlájú bőrszéken, és kezet nyújtott. – Charles Jacobs, de senki sem hív így. Kivéve a húgomat, amikor mérges rám. A barátaim Jake-nek szólítanak.

Serena megrázta a férfi kezét.

– Nekem feltehetően nem kell megmondanom a nevem. Mert a mai nap után soha többé nem fogod elfelejteni.

– Nem úgy nézel ki, mint egy Serena.

– Te meg nem úgy, mint egy Charles. Miért Jake?

– A Charles nevű fiúkat ott, ahol felnőttem, folyton megverték. Néhány barátom lerövidítette a vezetéknevemet, így lettem Jake. Egyébként meg az apám után neveztek el, és megkönnyebbülés volt, hogy azóta meg tudnak különböztetni tőle – magyarázta, amikor a pincér az asztalukhoz lépett, és megkérdezte, mit isznak.

– Most rajtad a sor, hogy előrukkolj a neveddel – mondta Jake, amint kettesben maradtak.

– Mivel kell előrukkolnom?

– A neveddel.

– Serenának hívnak, vagy nem hiszel nekem?

– De igen. Csak szeretném hallani a teljes nevedet. Nem lehetsz csupán Serena.

– Miért nem? Madonna is csak egyszerűen Madonna.

– Neki is van vezetékneve, csak nem kell használnia. Nem úgy, mint neked. Ha megpróbálnám megtalálni a telefonkönyvben Serenát, nem járnék sikerrel. Egy kicsit többet kell elárulnod magadról. Különben nem leszek okosabb, mint tegnap este, amikor eltűntél.

Serena tűnődve nézte az asztalt.

– Értem.

– Tehát? Serena… és hogyan tovább?

A lány hátradőlt, és keresztbe fonta a karját.

– Sajnálom, Charles, a vezetéknevemet csak akkor árulom el, ha feltétlenül szükséges.

Jake előrehajolt, és a lány szemébe nézett.

– És ha tényleg meg szeretnélek ismerni?

– Ezt először be kell bizonyítanod. – Serena nevetett. – Nem szeretem a kötelezettségeket. De ne aggódj, ha eljön az ideje, el fogom árulni.

Jake elmosolyodott. Teljesen egy hullámhosszon van ezzel a nővel. Ő sem akar kötelezettségeket, egyszerűen kivárja, mit hoz a jövő.

Könnyen ment a beszélgetés, Jake észre sem vette, hogy repül az idő. Serena vidám volt, jó társalgó, és néha meghökkentő.

Miután felszolgálták a főfogást, Jake egyszer csak abbahagyta az evést, és figyelte, amint a lány látható élvezettel falja be a steaket. Minden falatnál lehunyta a szemét, és halkan, elégedetten felsóhajtott. Hirtelen kérdőn nézett rá, mintha megérezte volna a férfi fürkésző tekintetét.

Jake kimondta az első dolgot, ami az eszébe jutott:

– Meglep, hogy milyen élvezettel eszed a húst. Azt hittem volna, hogy inkább a szóját és a tofut részesíted előnyben.

Jóllehet nem tudta volna megindokolni, hogy miért. Talán a frizurája vagy művészi, légies fülbevalója miatt.

Serena letette a kést meg a villát, és komoran nézett Jake-re.

– Életemben már annyi szóját elpusztítottam, hogy örökre elég. A szüleim meggyőződéses vegetáriánusok voltak, amíg… Á, mindegy! Fogalmazzunk úgy, hogy a húsimádatom egyfajta lázadás. Tizennégy éves korom óta odavagyok a húsért. – Ismét az evőeszközért nyúlt. – Nem akarod megenni a kardhalat?

– De igen – felelte Jake, és bekapott egy falatot.

Miután a pincér leszedte a tányérokat, Serena tanulmányozni kezdte a desszerteket.

– Nem eszel édességet?

– Nem, már csak egy kávét iszom – felelte Jake.

Ebben a pillanatban megszólalt Serena mobilja.

– Elnézést! Elfelejtettem kikapcsolni. Nem tart soká.

– Nem gond.

Jake hátradőlt a székében, és kihasználta az alkalmat, hogy feltűnés nélkül bámulja a lányt.

– Halló. Sajnálom, de éppen egy… Nem, ne csináld ezt! Maradj ott, ahol vagy… Igen, de… Kérlek, add oda Bennynek a készüléket, hadd beszéljek vele! Halló, Benny! Tartsd erősen! Jövök, amilyen gyorsan csak tudok… Igen, ne aggódj! Vigyázz, hogy senkit se üthessen meg újra…

Jake a fülét hegyezte. Látta, hogy Serena bontja a vonalat, a táskájába teszi a mobilt, és vesz egy mély lélegzetet.

– Sajnálom, de el kell mennem. Vészhelyzet.

– Esetleg segíthetek?

– Köszönöm, de nem. A lehető leggyorsabban Peckhamben kell lennem.

Mit keres egy szemlátomást jómódú nő egy olyan negyedben, mint Peckham?

– Miért?

– Egy pubba, a The Swanba kell mennem – felelte Serena, és felállt. – Köszönöm a finom ebédet.

Szórakozottan arcon csókolta a férfit.

Mielőtt Jake válaszolhatott volna, már el is sietett. A férfi kivette a zsebéből a hitelkártyáját, fizetett, és szintén elhagyta az éttermet. Gyorsan beérte Serenát, aki a járdán állt, és mindkét kezével vadul integetett.

– Mit művelsz?

– Megpróbálok taxit fogni. Az egyik percben csak úgy hemzsegnek, a következőben pedig egyet sem látni.

Jake megfogta a lány karját. Csak most vette észre, milyen sápadt.

– Hé, minden rendben?

– A lehető leghamarabb abban a pubban kell lennem, különben baj lesz.

Serena egy előttük elhúzó taxi után nézett, és az arckifejezése után ítélve a legszívesebben utánarohant volna.

– Odaviszlek. Az autóm a sarkon állt, és ismerek egy kisebb forgalmú utat – magyarázta Jake, és látta, hogy a lány szeme gyanúsan csillog.

– Tényleg megtennéd? Fogalmad sincs, milyen hálás lennék. De valamit meg kell ígérned.

– Mit?

Serena megfogta Jake vállát.

– Hogy nem beszélsz senkinek arról, amit ott látsz. Nagyon fontos.

Ahogy Jake a mellékutcákon át közeledett a londoni Peckham negyedhez, egyre kellemetlenebbül érezte magát. Évek óta nem járt ott, és megfogadta, hogy soha nem tér vissza. Minden lehetőt elkövetett, hogy maga mögött hagyja a szociális bérlakásokkal teli lakótelepet, ahol felnőtt.

Vajon Serena mibe keveredett? A problémák ezen a környéken összefüggnek a bűnözéssel. Serena nem egy konvencionális nő, de nem hinné, hogy köze lehet az ilyesmihez. Hiányzott belőle az a fajta keménység, amit Jake jól ismert. De a látszat néha csal – ahogy az apja esetében is tapasztalta. Ő volt a legjobb példa arra, hogy egy egészségesnek látszó alma belülről rohadt lehet.

Az ösztöne viszont azt súgta, hogy megbízhat a lányban. Nincs köze a kábítószerhez meg piszkos pénzekhez. Valószínűleg egy férfinak próbál meg segíteni.

Amikor megérkeztek a pubhoz, Jake nem messze megpillantott egy trélert meg egy férfit, aki épp egy metálkék sportkocsinál intézkedett. A francba, hogy milyen idióta volt! Ideszáguldott, hogy kihúzza a csávából a lány barátját.

Mihelyt Jake leparkolt a járda szélén, Serena kiugrott, és a bejárati ajtóhoz szaladt. Jake egy másodperccel később követte. A helyiségben cigaretta és sör áporodott szaga fogadta. Amikor több mint tíz évvel ezelőtt utoljára itt járt, még nem volt ilyen lepusztult ez a lebuj.

Tetovált karú fiatalemberek támaszkodtak a pulthoz. Ismerte az ilyen alakokat, de nem tudta elítélni őket. Ha nincs szerencséje, és nem hoz meg néhány okos döntést, akkor most ő is egy lehetne közülük. Itt múlatják az időt, és a munkanélküli segélyt vizezett sörre költik.

Jake figyelmét egy felborult asztal meg a hátsó sarokban egy törött pohár vonta magára. Serena egy férfi fölé hajolt, aki egy padon feküdt. Aztán felegyenesedett, és megszólított egy izmos, fekete bőrdzsekis fickót. Jake közelebb jött, hogy hallja, miről beszélnek.

– Mi történt, Benny? Hogy került ide?

– Mike azt mondta, hogy fel akart keresni néhány olyan kocsmát, ahol a banda kezdetben fellépett. Először jó ötletnek tűnt.

– Mindig így van, Benny.

– Sajnálom, kicsim.

– Mi történt pontosan?

– Mike az itteni pasasokkal felidézte a régi emlékeket. Italokat rendelt, és jól éreztük magunkat. Aztán pár fiatalabb fickó szemtelenkedni kezdett, és Mike kiakadt. Be akart húzni az egyiküknek, de megbotlott egy bárszékben. Kinevették, mire újra ütött, és eltalálta a csapost. – Benny vállat vont. – A sok pia miatt elvétette. A fickó nem sérült meg, csak egy üres poharakkal teli tálcát vert ki a kezéből.

– Hála az égnek! – Serena szemlátomást megkönnyebbült. – Próbáld meg talpra állítani, addig én beszélek a tulajjal. Feltétlen el kell tűnnünk innen, mielőtt az újságírók szimatot fognak.

Az újságírók? Kit érdekel egy kocsmai verekedés? – gondolta Jake. Amikor Serena a pulthoz ment, először vehette szemügyre a sportkocsi tulajdonosát. Meglepődött, mert egy megviselt arcú, sörhasú ötvenes férfit látott. Mi ez az egész?

– A tulaj nem tesz feljelentést – közölte Serena Bennyvel, amikor visszajött. – Felajánlottam, hogy megtérítjük a kárát, plusz egy kis bánatpénzt is kap. Elégedettnek látszott a megoldással, ennek ellenére gyorsan el kell tűnnünk, mielőtt meggondolja magát. Adj pénzt, hogy mindent elintézhessek!

Benny átnyújtott a lánynak egy köteg bankjegyet, és Jake-nek az volt az érzése, hogy Serena nem első ízben húzza ki a csávából a padon fekvő férfit.

– Minden rendben, cimbora? – Mike most ránézett, és a kezét nyújtotta, de Jake tudomást sem vett róla. Ami nem zavarta Mike-ot. – Nagyszerű nő, ugye? – kérdezte Serenára pillantva.

Jake a legszívesebben behúzott volna neki egyet.

– Igen. Szerencséje van, hogy törődik magával.

– Tudom. Minden apa büszke lenne egy ilyen lányra.

A lánya! Hogy lehetett ilyen ostoba? Jake elmosolyodott, mire Benny furcsán nézett rá. Valószínűleg azon töpreng, hogy kicsoda ő, és mit talál olyan viccesnek.

Jake alaposabban szemügyre vette Serena apját, és mintha ismerősnek tűnt volna. Törte a fejét, de nem jutott eszébe, hogy honnan. Pedig jó az arcmemóriája.

Amikor végül elhagyták a pubot, a tréler a sportkocsival együtt éppen befordult a sarkon.

– Ennyit arról, hogy tűnjünk el gyorsan – jegyezte meg Serena halkan.

– Elvihetlek benneteket.

Jake örült, hogy végre nem csak puszta szemlélő. A lány feléje fordult, felnézett rá, mintha csak most jutott volna eszébe, hogy ő is itt van.

– Mi lenne, ha Bennyt kitenném ott, ahová az autót vitték? Fizetek, ha a pub után nem maradt pénzed a büntetésre. Aztán hazavisszük az apádat.

Serena lehunyta a szemét, és anélkül, hogy kinyitotta volna, megkérdezte:

– Tudod, hogy ő az apám?

– Megemlítette.

– Csodálatos!

Miért olyan rémült? Jake a lány vállára tette a kezét, és közelebb húzta magához.

– Hadd legyek most én a megmentő lovag!

Legnagyobb meglepetésére Serena megpuszilta.

– Igazi úriember vagy. Tehát induljunk, mielőtt valaki meglát!

Benny besegítette Mike-ot a hátsó ülésre, miközben Serena beszállt előre. Némán autóztak. Jake bekapcsolta a rádiót, hogy elnyomja Mike horkolását. Az adó régi slágereket sugárzott. A kocsiban senki sem bánta. Felcsendültek egy szám kezdő akkordjai, amelyet Jake már évek óta nem hallott. Egy nyárra emlékeztették, amikor ő és a barátai bicajoztak, vagy a lakótelep egyik játszóterén verődtek össze. Mielőtt a libikókát barbárok szándékosan megrongálták, és használt fecskendők hevertek a hinták közelében. Martin és Keith vajon mit csinálhatnak most?

Mike hirtelen felébredt, és énekelni kezdte a refrént. Nem volt rossz hangja. Jake a visszapillantó tükörbe nézett, és látta, hogy a férfi egy képzelt gitáron játszik.

Igen, most már tudja, honnan ismeri! Nagyon hasonlít Michael Dove-ra, a Phoenix nevű banda szólógitárosára. És ez a szám a hetvenes évek végén az egyik legnagyobb slágerük volt.

A visszapillantó tükörben most alaposabban szemügyre vette Serena apját. Akárcsak Michael Dove-nak, neki is van egy kis sebhely a szájánál…

– Jake!

Serena hevesen meglökte. Jake automatikusan a fékre lépett, mert észrevette, hogy veszedelmesen közel került az előttük lévő autóhoz. Amikor a kocsi megállt, megfordult.

– Maga Michael Dove – mondta, mire Serena felnyögött. Jake a lányra nézett. Mögöttük hangosan dudáltak. – Michael Dove lánya vagy.

Serena komoran nézett rá.

– Tudom. Furcsamód egész életemben az voltam.

Jake szeme most mindjárt felragyog. Pedig már arra gondolt, hogy megtalálta az alkalmas férjjelöltet. A férfiak nagyon különbözőképpen reagálnak, ha megtudják, hogy az apja egy rocklegenda. Ám az eredmény ugyanaz: egyfajta kegyelemdöfés. Vagy színlelik, hogy őket ez nem érdekli, vagy elhatározzák, hogy a kapcsolatot felhasználják a saját karrierjük érdekében – de a dolgok mindenképpen megváltoznak.

– Én azt hittem, hogy Michael Dove lányának valami fura keresztneve van. Mint például a holdfény…

– Méghogy holdfény…

– Apa!

– De ez a snájdig fickó nevetségesnek találja a neved.

Jake a fejét rázta.

– A Serena nem nevetséges. Csak azt akartam mondani…

A lány felnyögött. Az imént még egy titokzatos nő volt Jake szemében. Mostantól kezdve mindent elolvashat róla az interneten.

– Ki az a Serena? – kérdezte Mike.

Jake a lányhoz hajolt, és alig hallhatóan megjegyezte:

– Láthatóan kiütötte magát.

Jó is lenne. Mert akkor az apja megint elaludna, és nem hozná zavarba őt. Amint hazaérnek, kiönt a lefolyóba minden magas alkoholtartalmú italt. Beleértve a whiskyt, amit az apja gitártokban tart, mert azt hiszi, hogy nem ismeri ezt a rejtekhelyet.

– Elaine találta ki. – Az apja tovább beszélt a hátsó ülésen. – Nagyon lelkes volt… Azt hittük, nem lehet gyerekünk. De kegyes volt hozzánk a sors… Mi a baj a Serendipityvel? Elbűvölő név…

Jake köhögött.

– Hogyan?

– Bizonyára jól értetted – felelte élesen Serena.

– Úgy tűnik, hogy pár szótagot kispórolt a nevéből, Miss Dove – mondta Jake, és csak nehezen fojtotta vissza a nevetését.

– Maga sem mondott igazat, Mr. Charles Jacobs!

– Hagyjuk ezt, és egyezzünk meg abban, hogy két ember vagyunk hasonló gondokkal.

Serena elfojtott egy mosolyt.

– Talán.

Hátrafordult. Az apja ismét elaludt. A lány sokadszorra gondolt arra, hogy mennyi problémát okoz az életében. De nehéz volt haragudni rá. Mike sosem keresi a bajt, csak mindig megtörténik vele. Serena belesüppedt a kényelmes bőrülésbe, lehunyta a szemét, és megpróbált lazítani.

Vajon viszontlátja-e valaha is Jake-et, tűnődött, amikor nem sokkal később a konyhaasztalnál ült, és teát kortyolgatott. A férfi segítette a szobájába vinni az apját, aztán elbúcsúzott. Örökre?

3. FEJEZET

Serena végighordozta a tekintetét London látképén, hogy elterelje a figyelmét arról, hogy a feneke hamarosan odafagy a padhoz.

– Varázslatos hely csoda szép panorámával. – Jake elmosolyodott, és átnyújtott egy finomságokkal teli tányért, amelyet a köztük álló piknikkosárból vett ki. – Korábban az egyik kedvencem volt.

– A közelben laktál?

Serena el tudta képzelni, hogy a férfi az elegáns Blackheath városrészben nőtt fel, amelyet délről a Greenwich Park szegélyez, ahol most tartózkodnak. Talán egy György korabeli, krémszínű villa volt az otthona.

– Nem messze innen… Nem, nem, rossz irányba nézel! – Jake nyugatra mutatott. – Ott.

– A lakótelepi házak mögött?

– Nem, hanem a lakótelepi házakban. Ott egész jobbra. A tizennegyedik emeleten.

– Tényleg?

– A szobámból láttam a parkot. Egy gyönyörű zöld foltot a betontenger és a kipufogógázok sűrűjében.

Serena felnevetett.

– Nagyon költői.

– Hagyd abba! Még lerombolod a kemény üzletember imidzsemet.

– Biztosra veszem, hogy nem vagy olyan kemény, mint amilyennek látszol, Charlie.

– Miért hívsz így?

– Nem tudom. Egyszerűen a számra jön ez a név. Illik hozzád.

– Nekem jobban tetszik a Jake.

– De nem az az igazi neved.

– Én is használhatom a te igazi neved?

– Akkor inkább Jake-nek hívlak. – Serena hátradőlt, és felnézett a csupasz ágakra. – Arrafelé nincs park? Esetleg egy közösségi kert az összes lakó számára?

– Muszáj a gyerekkori emlékeimben vájkálni?

– Ez nem fair. Én ugyan nem vagyok híres, de rokonságban állok valakivel, aki az. És ez épp elég a média számára. Valószínűleg könnyen kiderítheted, mit reggeliztem a múlt szerdán, ha rágoogle-zol a nevemre. Szeretnék többet tudni rólad. Ez nem bűn.

– Nem, tényleg nem. Csak általában nem szoktam mesélni a múltamról. Néhány ügyfelem elájulna, ha megtudnák, hogy egy szociális bérlakásban felnőtt proli foglalkozik a millióikkal.

Senki sem találná ki, gondolta Serena, miközben egy töltött szőlőlevelet majszolt, és a mellette ülő egy méter nyolcvanöt magas férfit tanulmányozta. Jake a megtestesült elegancia, a kasmírkabátjától kezdve a méretre készült cipőjéig.

– A lakótelepen alig volt fa. Hétvégén gyakran idejöttem, ezen a padon üldögéltem, és terveket kovácsoltam, hogy lehetne más az életem. Tudtam, hogy pénz kell hozzá. Ezért elhatároztam, hogy jobban tanulok. Az érettségi után egy közeli pénzügyi tanácsadó cégnél kezdtem dolgozni. Hamar rájöttem, hogy megtaláltam a helyem. Tehát keményen küzdöttem, és megszereztem a szükséges képesítéseket.

– Nagyon motivált lehettél.

– El kellett hoznom az anyámat a telepről. Jobbat érdemelt.

– Úgy hallottam, hogy ezek nagyon nehéz vizsgák. – Serena felsóhajtott. – Én semmi hasonlót nem csináltam. Gyakran voltunk úton. Az apám vagy turnéra ment, vagy valahová felvételre.

– És az iskola?

– Az anyám otthon tanított egészen tizenegy éves koromig. Enyhén szólva nem a szokásos oktatásban részesültem. Tízévesen mindent tudtam a fákról és a kristályokról, valamint a csillagképekről és konstellációkról. Viszont matematikából és a természettudományokból alig valamit. De nagyon jó voltam a tánc- és pantomimimprovizációkban.

Jake elmosolyodott.

– Aztán mi történt?

– Az anyám megbetegedett, és én internátusba kerültem.

– Nem tudlak szigorú iskolai egyenruhában elképzelni.

– Hallottál már a Foster’s Educational Centre-ről?

– Nem.

– Pár hónapja egy vasárnapi magazin közölt róla cikket. Egy reformpedagógiai iskoláról van szó, ahol csupa nagybetűvel írják a pszichológiát, viszont a józan ész nem játszik semmi szerepet. Tiszta bolondokháza, ha engem kérdezel. Tökéletesen illettem oda.

– Nem hiszem.

– A többi gyerek kinevetett, mert az anyám speciális tanításának köszönhetően furcsának találtak. A tanárok úgy vélték, az érzelmi fejlődés szempontjából fontos, hogy kiengedjük a negatív energiákat, ami a többiek számára azt jelentette, hogy nyugodtan gyötörhettek, ha akartak. És ezt is tették.

– Ó!

– Amint tudtam, megszöktem onnan, és az apámhoz mentem. Éppen befejezett egy kábítószeres elvonókúrát. Valószínűleg hallottál róla, elég köztudott volt. Miután az anyám meghalt rákban, az apám nagyon gyorsan és intenzíven élt. Ugyanolyan szüksége volt rám otthon, mint nekem arra, hogy ott legyek mellette.

– Mi a helyzet a munkával?

– Hidd el, hogy apával törődni teljes állást jelent. Az elmúlt öt évben én voltam a menedzsere. Ezenkívül a személyi asszisztense, a problémamegoldója és a bébiszittere. A zenekar már nem olyan aktív, mint régen, de azért így is elég mozgalmas az élet.

Jake átnyújtott egy pohár pezsgőt.

– Mit csinálnál, ha szabadon választhatnál? Utazgatnál?

Serena ivott egy kortyot, és megrázta a fejét.

– Nem. Annak idején elég nomád életem volt.

– Hát akkor?

Serena némán a férfira mosolygott. Ha elmeséli, hogy a legszívesebben feleség és anya lenne, az sok férfira úgy hat, mint egy startlövés, és már menekülnek is. Nem akarta, hogy Jake felhúzza a nyúlcipőt.

Mindenben megfelel az elképzeléseinek. Biztos állása van, és túl sikeres ahhoz, hogy Mike Dove pénzére fájjon a foga. Ezenkívül tapintatos és kedves. És a lista tetszés szerint bővíthető.

Mindent teljes erőbedobással csinál, ráadásul első osztályúan. Például ez a piknikkosár London legexkluzívabb áruházából származik.

Nem egyszerű sonkás szendvicseket pakolt be a táskába. Jóllehet Serena pontosan ilyen szendvicsekre vágyott volna, valamint limonádéra és gyerekekre, akik lekváros képpel hancúroznak.

Az élete során elég pezsgőt ivott, ezért számára elvesztette a varázsát. Valószínűleg mert az apja annyit vedelt belőle, hogy az két-három életre is elég lenne. Serena beszélte rá, hogy az alkoholproblémái miatt segítséget kérjen. A véleménye szerint – noha Mike vitatta – egy újabb elvonókúrát kellene végigcsinálnia. Az apján kívül nincs senkije.

Miután végeztek az evéssel, Jake fogta a kosarat, majd a kezét nyújtotta Serenának, hogy talpra segítse. Kézen fogva indultak el, és hagyták el a parkot. A lány csodásan érezte magát. Már régen sétált így egy férfival.

Elhaladtak a Királyi Obszervatórium mellett, egy keskeny úton ballagtak tovább, amely egy még keskenyebb kapuhoz vezetett. Jake még mindig nem engedte el a kezét, noha két ember egyszerre nemigen tudott keresztülpréselődni rajta. A kosárral is gondok adódtak. Serena gyanította, Jake szándékosan ügyetlenkedik, hogy minél közelebb lehessen hozzá.

Amikor végül átjutottak a kapun, továbbmentek, ám egy idő után a férfi megtorpant. Serena zavartan fordult feléje. Jake lefelé nézett, és a lány követte a tekintetét. Észrevette a sárgaréz csíkot, amely a nullmeridiánt jelölte. Ellentétben vele Jake már átlépett rajta.

– A nulladik hosszúsági kör. – A férfi mélyen Serena szemébe nézett. – A kezdetek helye.

Ha Jake úgy véli, ma volt a kezdet, akkor még folytatják. A gondolat tetszett a lánynak.

– Nagyon furcsa, nem? Közel állunk egymáshoz, és mégis a földgömb két különböző felén.

– Azért olyan közel nem állunk egymáshoz. – Jake letette a kosarat a földre, és megfogta Serena másik kezét is. – Közelebb is állhatnánk.

Bizonyítékképpen magához húzta a lányt úgy, hogy a kabátjuk összeért.

Ha egy kicsit felemelné a fejét, a szájuk majdnem összeérne, gondolta Serena, és elpirult. Még soha nem érezte így magát senkivel. Csupán egymás kezét fogják, mégis vágtat a pulzusa.

– Még mindig furcsa érzésed van? – kérdezte Jake alig hallhatóan.

– Sőt erősödött.

Serena nyelt egyet, és a lenyűgöző kék szempárba nézett.

– Még pár milliméter, és elérjük, hogy forogjon velünk a világ.

Meleg lélegzete súrolta a lány arcát.

– Giccses.

Serena lehunyta a szemét, amikor Jake végtelen lassan odahajolt hozzá. Az első csók olyan volt, mint amilyennek lennie kell. Gyöngéd. Édes. Vágyakozó. Beletúrt a férfi dús hajába, miközben Jake két kezébe fogta az arcát, és az ujjaival simogatta.

Serenának még sosem volt része ilyen csókban. Megérintette a lelkét. Sajnos, Jake túl gyorsan véget vetett neki. Felemelte a piknikkosarat, és a lányt az autójához kísérte. Serena remélte, hogy nem ez volt köztük az utolsó csók.

– Mesélj el mindent! – mondta Cassie Morton, aki rózsaszín kefefrizurájával és négy orrpirszingjével nem éppen az a tradicionális lelkészfeleség volt, akit az ember elképzel magának. – Minden ellenállás céltalan, ahogy valószínűleg már tudod is.

– Sosem változol meg, ugye? – kérdezte Serena.

– Nem, amióta az internátusban beléptem a társalgóba, és megmentettelek attól, hogy még egy éven át a sarokban ülj, és melankolikus verseket írjál, amit aztán senkinek sem szabad elolvasnia.

– A verseim nem voltak melankolikusak. Talán egy kicsit terjengősek és összefüggéstelenek, de nem melankolikusak.

– Mindegy. Mindenesetre bátorításra volt szükséged.

– És te kétségtelenül segítettél.

– Hogy is neveztek minket Prudence és a klikkje?

Serena elvigyorodott.

– A deviáns ikrek.

– Örökre elválaszthatatlanok.

– Legalábbis míg nem találkoztál Steve-vel. Haragudnom kellett volna, de ő egyszerűen ellenállhatatlan. Tíz másodperccel azután, hogy megismertem, megbocsátottam neked mindent.

– Igen, tényleg csodálatos ember.

– Igazad van, annak idején az internátusban megmentettél. Nélküled szörnyű volt ott. Sokkal tartozom neked.

– Most egyenlíthetsz.

– Oké, oké! Mindent elmesélek. De csak ha kapok egy óriási szeletet a répatortából.

Kisvártatva Cassie elégedett mosollyal letett a konyhaasztalra egy tányért, és a barátnője elé tolta. Ez volt az első alkalom, hogy Serena nem szívesen mesélt Cassie-nek. A Jake-kel történteket olyan értékesnek tartotta, hogy a legszívesebben a szívébe zárta volna. De mondania kell valamit, különben a barátnője halálra gyötri.

– Lehet, hogy tényleg ő az igazi. Együtt ebédeltünk, piknikeztünk, és megnéztünk egy balettelőadást is. Egy kicsit olyan, mint a Hamupipőkében…

– Nyilvánvalóan belezúgtál.

– Gondolod? Ilyen, ha az ember fülig szerelmes?

– Attól függ. Hogy érzed magad?

Serena felsóhajtott.

– A gondolataim gyakorlatilag csak körülötte forognak. Ha nem vagyok vele, és eszembe jut, bizseregni kezd a hasam. És ha együtt vagyunk, akkor is bizsereg. Különlegesnek érzem magam. Azt hiszem, először ismertem meg olyan férfit, aki valóban kedvel engem. Nem Michael Dove lányát, hanem engem.

– Ööö… akkor már…?

– Mit már?

– Tudod, miről beszélek.

Serena egy jókora darab tortát tolt a szájába, és megrázta a fejét. Sajnos, nem rághatja örökké, és végül válaszolnia kell.

– Tudod, megígértem magamnak, hogy először ott kell lennie a gyűrűnek az ujjamon, ami a komoly szándékot jelzi, mielőtt… sor kerül rá. A múltban sokszor ostobán viselkedtem a férfiakkal. Egyáltalán nem működik a radarom, nem jelzi, hogy egy szemétládával jövök össze.

– Igen. Minden lúzer, aki gitárpengetőt vett a kezébe, igazi volt a szemedben.

– Pedig jobban is tudhatnám, ugye? Elvégre egész életemben zenészekkel voltam együtt. Tisztában vagyok vele, milyen megbízhatatlanok. De van valami ezekben a pasikban, amit ellenállhatatlannak találok. És mindig úgy végződik, hogy a padlóra küldenek.

– És én ezért működök úgy bizonyos tekintetben, mint egy radar.

Jake harmadszor igazította meg a falon a képkeretet. A pokolba, a festménnyel nem volt semmi baj, amíg hozzá nem nyúlt! Egyszerűen csak azt akarta, hogy minden rendben legyen, ha megérkezik Serena. Mert ma este főzött neki – pedig általában nem tett ilyet.

Amióta megengedhette magának, a legjobb éttermekbe vitte a barátnőit. Perfekcionista volt, és azt akarta, hogy minden hibátlan legyen, ha randizik egy nővel. Mindig egy kicsit jobb akart lenni, mint az utódja, aki követi őt – ez mindig benne volt a pakliban –, hiszen nem vágyott tartós kapcsolatra.

A karórájára pillantott. Luxusdarab volt, és az évek során pár helyen megkarcolódott. De nem fogja lecserélni. A munkába állását követően minden centet félretett, hogy megvehesse ezt az elegáns órát. Fontos szimbólum volt számára, a bizonyíték, hogy megcsinálta.

Utána kibérelt egy bútorozott szobát, és elkezdte felszámolni a múltat. Keményen dolgozott azon, hogy levetkőzze gyerekkora londoni dialektusát, a cockney-t. Egy idő után csak méretre készült ruhát viselt. Nem sajnált semmi fáradságot, hogy gazdag ügyfelei előtt rejtve maradjon, miszerint egy piti bűnöző fia foglalkozik a pénzügyeikkel.

Maga is meglepődött, hogy Serenának elmesélte a történetét. Néhány fontos részletet ugyan kihagyott, de a szokottnál jóval többet árult el magáról. Valahogy nem aggasztotta, ha a lány tudja az igazat. Serenát csöppet sem érdekelte a pénze. Ez eleinte sértette Jake büszkeségét, de később megkönnyebbüléssel töltötte el. Ki nem állhatta a nőket, aki a jó partit látták benne. De nem csak erről volt szó. Minden különbözőségük ellenére összekötötte őket valami: Serena szintén tudta, mit jelent kívülállónak lenni.

Jake a konyha felé fordult, a tekintete közben a nyitott hálószobaajtón át a bevetett ágyra esett. Máris megjelent egy kép a lelki szemei előtt: egy reggelizőtálcával áll ott, és nézi az alvó Serenát. Határozott mozdulattal becsukta az ajtót. Nem szabad elsietnie a dolgokat. Azzal csak mindent elrontana.

Uralkodnia kell magán, ami nem jelent problémát. Megszokta, hogy a kapcsolatait kézben tartja. Elejétől a végéig ő határozza meg, hogy mi történik. És szakított azokkal a nőkkel, akiknek a szemében felcsillant a vágy egy gyémántgyűrű után.

Mel szívtelennek tartja őt. Pedig azért teszi, amit tesz, hogy megóvja az exbarátnőit. Semmi értelme, hogy reménykedni kezdjenek az életre szóló, közös boldogságban. Ő nem alkalmas erre.

Milyen jó, hogy Serenában e tekintetben nincs semmi nyugtalanító. Már az első randin az értésére adta, hogy nem akarja lekötni magát.

Jake kivette a fiókból a dugóhúzót, hogy kinyissa a borosüveget, amikor megszólalt a telefon. Remélhetőleg nem Serena akarja lemondani a találkozót.

– Szia, Jake! – üdvözölte Mel kényszeredett vidámsággal.

– Mi történt?

A húga felsóhajtott.

– Apáról van szó.

Jake megdermedt.

– Mi van vele?

– Mostanában többször látták.

– A Costa Blancán?

– Nem, itt.

– Már korábban közöltem veled, nekem mindegy, mit csinál az az alak, amíg nem bukkan fel a közelemben.

– Már tíz éve. Egy kicsit sem vagy kíváncsi?

– Nem. Ő soha nem fog megváltozni. Ne dőlj be a hízelgésének!

– Miből gondolod, hogy találkozni fogok vele?

– Ezt nem mondtam. Talán fogsz? – kérdezte Jake. A vonal másik végén csend. – Sokkal fiatalabb voltál, mint én, amikor elhagyott minket. A felére sem emlékszel a történteknek. Gondoskodtam róla, hogy sok minden ne derüljön ki. Tudom, arról fantáziálsz, hogy visszajön, és egy boldog család leszünk. De ez hiú ábránd, Mel. Az apánk az egyik kezével átölel, a másikkal meglop.

Jake tudta, hogy a húga közel áll a sírhoz, de keménynek kellett maradnia, hogy megóvja a jövőben egy nagyobb fájdalomtól.

– Sajnálom – mondta szelídebben. – De nem mondhatok mást.

– Igen. Bárcsak másképp lenne! – Mel szipogott. – Arra gondoltam, hogy el kell mesélnem neked.

– Köszönöm. Örülök, hogy megtetted. És vigyázz magadra! Vasárnap találkozunk, rendben? És Mel, ne sírj miatta! Nem érdemli meg.

– Megpróbálom. Viszlát!

Hát már nem okozott elég bajt eddig is? – gondolta Jake, miközben letette a kagylót. Miért nem tudott az apja végleg eltűnni a süllyesztőben? Fogadni mer, hogy a visszatérte nem jelent semmi jót.

4. FEJEZET

– Isteni illatok terjengenek – mondta Serena, amikor Jake a konyhába vezette, és átnyújtott neki egy pohár vörösbort. – Honnan rendelted?

– Jake séftől. Ismered azt az éttermet?

– Engem nem csapsz be! Nem hallottál az agglegénykézikönyv ötödik pontjáról? „Hogyan nyűgözzek le egy nőt? Hozass valami finom ételt, és mondd azt, hogy te főzted!” És ha nem tévedek… – folytatta Serena, miközben a szemeteshez lépett, majd egy elegáns, lendületes mozdulattal kinyitotta –, itt található az árulkodó csomagolás. – A negédes mosoly az arcára fagyott, amikor semmi ilyet nem talált. – Tényleg magad készítettél mindent? El vagyok bűvölve.

– Még nem kóstoltad.

– Tényleg nekem főztél? Nekem?

– Igen, tényleg.

Serena szemében meghatottság tükröződött. Gyorsan ivott egy korty bort. Amikor ismét felnézett, az érzelmes kifejezés eltűnt a szeméből.

– Az étkezőbe vinnéd a bort meg a poharakat? – kérdezte Jake, és megkavargatta a mártást. – Ott van mindjárt szemben.

Serena egy kicsit tétovázott, aztán odalépett hozzá, és egy csókot lehelt az arcára.

– Nagyon köszönöm.

Mit? Hiszen csak egy vacsoráról van szó.

Serena végighordozta tekintetét az elegánsan megterített asztalon, amelyet a friss virágok mellett két gyertyatartó is díszített. Sosem hitte volna, hogy egy férfi így elkényezteti őt. Jake tényleg komolyan gondolhatja, futott át a fején, és a szíve máris gyorsabban vert.

Az eddigi barátai legfeljebb egy csomag földimogyorót vettek neki. A zenészeknek, akik tudták, hogy az apja jómódú, semmi kedvük sem volt rákölteni a nehezen megkeresett pénzüket. Inkább a fordítottját várták volna el. Serenát valójában nem a nemes porcelán és az evőeszköz nyűgözte le, hanem hogy a férfi annyi időt meg energiát szánt rá.

– Ülj le! Mindjárt jövök!

Serena helyet foglalt, és kisvártatva felbukkant Jake. A lány meg akarta dicsérni a szépen megterített asztalt, de amikor megpillantotta, kirobbant belőle a hangos nevetés. A férfi a farmerjét és a dizájneringét egy szörnyű, virágos köténnyel óvta. Mosolyogva tálalta fel az előételt.

– Honnan a csudából kerítetted? – kérdezte Serena, miután valamelyest lecsillapodott.

Jake körbeforgott.

– Szerinted is jól áll?

– Nagyszerűen. Ezt kéne felvenned, ha legközelebb elmegyünk valahová.

– Mit szólnál a csütörtökhöz? Egy szülinapi vacsora?

– Honnan tudod, hogy jövő héten szülinapom van?

– A Google elárulta.

Kigoogle-izta? Ha bárki más szaglászott volna utána, hát szakít vele. De Jake más. Egyébként meg ő maga is szinte naponta ellátogatott a férfi cégének weboldalára, hogy szemügyre vegye a róla készült fényképet. Tulajdonképpen hízelgőnek találta, hogy Jake többet akart megtudni róla.

– És hová vinnél?

– Meglepetés. De megígérhetem, hogy felejthetetlen este lesz.

Serena a figyelmét inkább a kecskesajtsalátára fordította.

– Túl kedves vagy hozzám.

– Azt hittem, megszoktad, hogy úgy kezelnek, mint egy hercegnőt. Nem tudom elhinni, hogy még senki sem nézett a nagy barna szemedbe, és mondta azt, hogy a létező legjobbat érdemled.

Serena nyelt egyet.

– De igen, az anyám. Csak ez már nagyon régen volt, mintha egy másik életben történt volna. Meghalt, amikor tizenkét éves voltam.

Jake megfogta a lány kezét, az arcán őszinte együttérzés tükröződött. Serenát hirtelen nem érdekelte, hogy könnybe lábad a szeme. A