Szerző: Dulai Péter

Szakmai lektor: Tóth Tibor

Borítóterv: Szabó Imola Julianna

© Dulai Péter

© CSER Kiadó, Budapest, 2021

A Cser Kiadó 2021. évi kiadói programjának megvalósítását

a Magyar Művészeti Akadémia támogatta.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-278-665-0

Tartalom

Előszó

Bevezető

1. Gyilkosság a bombatölcsérnél

2. Gyilkosság a kukoricásban

3. Gyilkosság szilveszterkor

4. Gyilkosság az esküvő előtt

5. Gyilkosság szabadulás után

6. Gyilkosság az egyetemnél

7. Gyilkosság a konyhában

8. Gyilkosság az Úttörővasútnál

9. Gyilkosság a panel tetején

10. Gyilkosság a középső szobában

Köszönetnyilvánítás

A fejezetnyitó képek jegyzéke

Előszó

A hatályos magyar büntető törvénykönyv különös részének talán legrövidebb és legegyértelműbb meghatározása az emberölés alapesete: „Aki mást megöl, bűntettet követ el”. A 21. századi jogalkotó azt a több évezredes tiltást fogalmazta normaszöveggé, amelyet a Tízparancsolat még frappánsabban, az elképzelhető legtömörebb formában így ír le: Ne ölj!

Márpedig az ember néha öl. A motivációk (vagyis a gyilkos mozgatórugói) számosak lehetnek: nyereségvágy, bosszú, szexuális indíttatás, egyéb aljas indok vagy cél – hogy csak a leggyakoribbakat említsem. Gyilkolni lehet előre kitervelt módon, hirtelen felindulásból, pszichés zavarban szenvedve, lehet egy vagy több ember életét kioltva, szóval a paletta roppant széles. De akárhogyan és akármi miatt is veszi el valaki embertársa életét, ölni bűn. Ezt a társadalom tagjainak túlnyomó többsége akkor is tudja (mondhatni érzi, mintha génjeinkbe lenne kódolva), ha életében soha nem tanult büntetőjogot, és egyetlen Kisvárosi gyilkosságok epizódot sem látott az eddig bemutatott 128-ból.

De mivel minden szabály alól vannak kivételek, ez a kötet gyilkosokról és gyilkosságokról szól. Ráadásul olyanokról, amelyek – a rendőri szóhasználat szerint – kiemelt emberöléseknek számítottak azokban a szocializmusnak nevezett évtizedekben, amiket Magyarországon csak Kádár-korszakként emlegetnek. Kiemeltek voltak, mert sokkal jelentősebb figyelmet és energiát igényeltek a nyomozószervek részéről (legalábbis elviekben), mint a klasszikus „apu leszúrta anyut” esetek. Az elkövetések kegyetlensége, az áldozatok és a tettesek közötti különleges kapcsolat, a gyilkosságok objektív és szubjektív körülményei valóban kiemelik ezeket az ügyeket a szokványos bűnügyi hírek közül, amelyek rendszeres fogyasztóinak száma – valljuk be – idehaza is több millióra rúg.

Az alapos forrráskutatás és -értékelés elismerésre méltó, de ezeken kívül az is a szerző mellett szól, hogy nem akar sem a nyomozó, sem az ügyész és főleg nem a bíró szerepében tetszelegni. Előre szólok: nekünk, olvasóknak ez nem mindig fog sikerülni. Dulai Péter jobbára tartózkodik az értékítélettől, s dokumentarista szemlélettel, már-már hűvös távolságtartással mutatja be a korabeli dokumentumokból kiolvasható tényeket és következtetéseket, ügyenként 2-3 ezer szóban összefoglalva a több száz oldalas „életes” dossziék lényegét. És arról sem feledkezett meg, hogy ahol volt erre lehetőség, valódi (ok)nyomozóként felkutatta az esetekkel annak idején kapcsolatba került különböző érintetteket (ügyészt, rendőrt, hozzátartozót), s olyan részleteket tudott meg tőlük, amelyek ha nem is helyezik teljesen új megvilágításba az eseményeket, árnyalni mindenképp árnyalják azokat.

További szócséplés helyett óvatos figyelmeztetéssel és nagyon komolyan gondolt tanáccsal zárom az ajánlómat: Tisztelt érdeklődők, ez a könyv nem egy könnyű lektűr; a nyugalom és a lelki béke megzavarására alkalmas valós, nagyon durva történeteket tartalmaz. Kérem, olvassák körültekintéssel.

Tóth Tibor

Bevezető

Amikor az ember a Tisza-parton sétál, nem feltétlenül azon jár az esze, hol fogták ki a martfűi rém egyik áldozata, Sipos Ilona holttestét. Vagy a napsütötte Városmajorban fagyit nyalva sem éppen azt számolgatja, hány utcányira lehet tőle az a kerületi kapitányság, ahová Molnár Henrik László, a hárshegyi gyerekgyilkos több mint negyven éve besétált, és feladta magát. A Tisza-part és a Városmajor is kellemes, hangulatos helyek, olyanok, ahol jó bóklászni. Én azonban nem tudom kiverni a fejemből Ilonát és Lászlót sem, aki azzal a bizonyos besétálással önként írta alá saját halálos ítéletét. Mindezzel csak azt akarom mondani, hogy én a Tisza-parton és a Városmajorban is elsősorban ezeken a dolgokon töröm a fejem. Ettől persze még imádom a napsütést, és szeretem a fagyit is. Egyszóval normális embernek tartom magam, csak ezek a Siposék meg Molnárék mindig ott motoszkálnak valahol. Jobb lenne-e, ha nem lennének? Voltak, vannak és lesznek. A kérdés tehát felesleges.

De miért? Miért kell azzal foglalkozni, ami már réges-régen megtörtént, és akkor is elég rossz volt? Erre sajnos kénytelen vagyok rendkívül személyes jellegű választ adni. Egy gyerekkori emléket idézek. Tudják, ez az a fajta, ami beleég és ott marad, együtt kell élni vele. Vasárnap este van, éppen lecsót eszem, csörög a telefon. Anyu felveszi. Valami történt a nővéremékkel. Mindketten meghaltak. Zokogás, mondtuk, hogy nem kellett volna megvenni azt a használt autót. Nem baleset, megölte az Imre. Aztán magát is. Ma reggel, amíg az anyjáék a templomban voltak. Be kellene menni a halottasházba, meg elhozni a cuccokat, ott van a véres ágynemű is. Egy hete még itt ültünk együtt ennél az asztalnál.

Azóta nem hagy nyugodni, amikor azt hallom, hogy egyik ember megölte a másik embert.

A múltat az érintetteknek kell feldolgozniuk, és nem csak lelkileg. Aki érzékeny rá és megteheti, annak ki kell nyomoznia, össze kell gyűjtenie mindent, amit csak fel lehet kutatni. És meg kell szólítania azokat, akiket még meg lehet. Úgy gondolom, hogy már az is valami, ha a megfelelő kérdéseket fel tudjuk tenni. Egyfelől nehéz vállalkozás, ha a szerző – aki jelen esetben éppenséggel én vagyok, de ez most mindegy – olyan korszak kirakósának darabjait próbálja meg összeilleszteni, amelyben még nem is élt. Sok érintett – nem csak a gyilkosok – már meghalt vagy egyáltalán nem szeretné bolygatni a múltat. Kutatni sem olyan egyszerű, mint annak lenni kellene. „Jó napot, van egy hónapom, jöttem feldolgozni az ’55-ös szolnoki kéjgyilkosságot! Rendben, fáradjon csak be!” Aki már próbált hozzápiszkálni a múlthoz, tudja, hogy ez felénk nem mindig így megy. Másfelől azonban az a tapasztalat, hogy el kell telni bizonyos időnek, amíg lenyugszanak a kedélyek, és az emlékeket sem homályosítja el az érintettek részéről tapasztalható és érthető gyűlölet és gyász. Ilyen szempontból ideális biztos távolságból, akár több évtizeddel későbbről nekifutni annak, hogy mi történt. Mert még erre a látszólag egyszerű kérdésre sem olyan könnyű válaszolni. Nem is mindig sikerül, de én a magam részéről úgy gondolom, hogy kötelességem próbálkozni.

A szerzőnek vajon válaszolnia kell arra is, hogy miért történt? Látni fogják, hogy ezt sokszor maguk az érintettek sem feltétlenül tudták megindokolni. Én ezért kísérletet sem tettem, pontosabban azzal próbáltam meg, amivel a leghitelesebben megtehettem: mindent leírni, amit adott bűnügyről tudni lehet. Döntse el az olvasó.

És amire muszáj kitérni, mert manapság nagyon divatos megkérdezni. Mit akar ezekkel a rémes történetekkel mondani a szerző? Hogy milyen szörnyű emberek mászkáltak az utcán a Kádár-korszakban? Hogy akkor még minden gyilkos megkapta méltó büntetését? Higgyék el, ilyesmi nem állt szándékomban. Úgy gondolom, hogy sokszor pontosan ott csúsznak félre, válnak erőltetetté a dolgok, hogy mindig mindennel mondani, sugallni akarunk valamit. Ezzel a tíz, látszólag egyszerű emberek által, legkülönbözőbb helyeken elkövetett emberölésekkel én tulajdonképpen csak egyetlen megjegyzést emelnék ki. Azt, hogy ilyen is lehet az ember.

Mivel is lehetne még szolgálni felvezetésként egy minősített emberöléseket feldolgozó kötethez? Kellemes szórakozást ugyan nem ígérhetek az olvasónak, de tartalmas időtöltést nyugodt szívvel.

Dulai Péter

Budapest, 2021 májusa