KOLLÁR BETTI

A VONZÁS TÖRVÉNYE

Kollár Betti: A vonzás törvénye

Copyright © 2020 by Kollár Betti

ISBN: 978-963-419- 827-7 (epub)

ISBN: 978-963-419- 828-4 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: romantikus

Aliznak, első és leghűségesebb olvasómnak

ELŐSZÓ

A nyáron hirtelen felindulásból egyetemet váltottam. Hogy milyen megfontolásból és indíttatásból, az csak maradjon az én gondom. Sokak számára kemény lépésnek tűnhet, hiszen belecsöppentem egy olyan társaságba, akik már egy éve vagy több együtt voltak, fel kellett vennem az egyetem ottani, sajátos ritmusát, megtanulni a különböző oktatók egyéni követeléseit meg hóbortjait, és alkalmazkodni hozzájuk. Ez nem egyszerű feladat, de sokkal könnyebb, ha az ember úgy áll hozzá, ahogy én: eleve nem izgatja senki és semmi. Nem számított, hogy egyedül leszek-e, vagy sem, sőt voltaképpen örültem volna, ha békén hagynak, ugyanis én remekül elvoltam a saját kis világomban.

Persze az egyetemváltás együtt járt egy kiadós költözéssel is. Anya meg én otthagytuk a napfényes Kaliforniát, és elköltöztünk a hegyeiről híres Traversitybe, ahol a város jóval északibb fekvésének köszönhetően a napsugarak többnyire szélre és mínusz fokokra cserélődtek, de ez sem számított. Mindketten új helyre, új közegbe kerültünk, aminek köszönhetően tiszta lappal kezdhettük újra az életünket. Nem akartam barátságokat felépíteni a semmiből, jópofizni, bulizni. Egy kis magányra vágytam, nyugalomra, hogy elmerenghessek a dolgaimon, és mérlegeljem, hányadán is állok magammal, hogy végre kitaláljam, mit akarok kezdeni az életemmel. Teljesen el akartam temetni a múltam minden egyes kis darabkáját, hogy ne kelljen többé rágódnom rajta. Igazából csak sodródni szerettem volna az árral, nap mint nap bejárni az egyetemre, aztán délután tanulgatni és bámulni ki a fejemből.

De hát az elképzeléseink sosem alakulnak pont úgy, ahogy eltervezzük őket. Nekem épp ezért nem is volt semmi konkrét tervem. Az egész csak úgy megtörtént.

1. FEJEZET

Augusztus 30., péntek (10 nap sulikezdésig)

Hogy milyen is volt Traversity?

Elsőre pont úgy festett, amin csak áthalad az ember, de nem áll meg, mert egyszerűen nem érdemes. Utánaolvastam: tényleg innen eredt a neve, ugyanis régen sokkalta kisebb volt, és a legtöbb arra járó valóban csak átutazott rajta. Azóta kibővítették, építettek a közepére egy hatalmas egyetemet és hozzá kollégiumot is. Gyönyörűen felújították a hegyekbe felvezető turistaösvényeket és az azok völgyében fekvő tó körüli környezetet, hogy a világ minden tájáról idevonzzák az embereket, és végre megszabaduljanak a „csak átutazóknak” címkétől. Persze átnevezni már túl sok meló lett volna. Mondjuk az is lehet, direkt hagyták így, hogy megmutassák, egykor ezt a nevet kapták, de túlnőttek rajta. Szó szerint.

Anya azért választotta ezt a várost, mert az itteni egyetemen voltak kapcsolatai, egy régi osztálytársa révén. Júniusban, jóval a jelentkezési határidők lejárta után határoztam úgy, hogy otthagyom a kaliforniai egyetemet. Így tehát gyakorlatilag oda költöztünk, ahová soron kívül felvettek.

Szerencsére nem az a fajta kisváros volt, mint a filmekben, ahol mindenki kedves a másikkal, és ismeri az összes lakót, minden pletykát és rezdülést. Egy városba kellenek a titkok. A hátam közepére sem kívántam, hogy – mint egy elcsépelt filmbéli jelenetben – én is végigsétáljak az utcán, és kedvesen integetve odaköszönjek mindenkinek, mert nyilván az összes lakónak tudom a nevét, a foglalkozását és a hobbiját, amiről érdeklődhetek.

– Sere, szívem, ne felejtsd el, hogy ma kell beiratkoznod – emlékeztetett anya ebéd után, mielőtt belevetette volna magát a kirámolásba.

– Persze, nem felejtem – legyintettem.

Összességében a beiratkozás izgatott a legkevésbé. Eleinte jogot tanultam, majd amikor egy év után rájöttem, hogy valószínűleg az a legkevésbé nekem való szakma a világon, átváltottam gazdálkodás és menedzsmentre. Hamar kiderült, hogy ez sem passzol hozzám sokkal jobban, de nem volt pofám ezt is abbahagyni. Főleg azért, mert fogalmam nem volt, mit kezdjek az életemmel, mi akarok lenni, vagy épp mi érdekelne, mi lenne az, amit szívesen tanulnék. Egy évig jártam a kaliforniai egyetem gazdasági karára, majd a költözés miatt átiratkoztam ide, ahová ugyebár anya közbenjárásával át is vettek.

Némileg letörve mentem fel a szobámba. Meglehetősen nagy szoba volt, ahhoz képest, hogy milyen kicsinek számított az előző abban a társasházi lakásban, ahol addig éltünk. Most egy igen nagy házban laktunk, felső szintjének két egybenyitott szobája, apró fürdője és erkélye az enyém volt. Az alsó szinten a nappali, a konyha, a kamra, egy nagyobb fürdő és anya hálószobája helyezkedett el. A helyes kis kert és terasz pedig új élményt nyújtott nekem, mert ezelőtt sosem éltem kertes házban. A kertes házas vidék távol állt a nagyvárosi életünktől, ami szerintem legalább annyira otthonos volt, mint Traversity, csak ott magasabbra építették a házakat. Persze nem panaszkodtam. Traversityt északi fekvése miatt tisztább levegő, nagyobb csend és szebb táj jellemezte, ami nekem cseppet sem volt ellenemre. Azelőtt ugyan még sosem éltem ilyen helyen, valahogy mégis megnyugtatott a környezet.

Keresni kezdtem a megfelelő papírdobozt, amiben a tornazsákom rejtőzhetett, de nem akadtam a nyomára. Igaz, már majdnem egy hete érkeztünk, de még mindig nem jutottam oda, hogy kicsomagoljak. Nem tartozom a rendmániás típusba, egyszerűen túl lusta vagyok állandóan rendet rakni, és nem izgat az emiatt kialakult káosz. Egyenként hajigáltam ki a különböző ruhákat, könyveket, kacatokat, csupa hasznos és hasznavehetetlen holmit a dobozokból, mikor végre ráakadtam a fekete, műbőr borítású tornazsákomra.

Beledobáltam pár, a beiratkozáshoz szükséges cuccot: a telefonomat, az igazolványaimat, a netről kinyomtatott kérvényeket és igazolásokat. Ezt követően lebaktattam a konyhába, és töltöttem magamnak egy palack vizet az útra, aztán magamhoz vettem egy zöldalmát. Végül elköszöntem anyától, és elindultam a suli felé.

Idejövet már elhajtottunk mellette, így kábé tudtam az utat, de azért a biztonság kedvéért rákerestem a telefonomon lévő térképen. Eltűnődve vizslattam az utcákat és házakat, miközben az almámat rágcsáltam. Érdekes látványt nyújtott a város. Ha jól mértem fel, akkor a külső része csupa kertes házból állt, míg a „belváros” inkább társasházaknak, üzleteknek és egyéb építményeknek adott helyet. Persze nem voltak felhőkarcolók, sőt ami azt illeti, ötemeletesnél magasabb házak sem igen akadtak. A város körül szinte minden irányban hegyek sorakoztak, gyakorlatilag egy völgyben helyezkedett el, valószínűleg ezért volt olyan csendes, tiszta és nyugodt az egész.

Az egyetem nem esett valami messze a házunktól. Nagyjából húszpercnyi séta után már meg is érkeztem az óriási épületkomplexumhoz. Ahhoz képest, hogy nem volt extra népes város, tényleg jó nagy egyetemet építettek ide. Tudhattam volna erről, ha mondjuk csekkoltam volna előzetesen a neten, vagy valami, de mivel nem tettem meg, megérdemeltem a meglepetést. Megálltam a kapu előtt, átböngésztem a hatalmas és részletes térképet, utána pedig átfutottam az információkat a bejáratnál felállított, óriási táblán. Ha minden igaz volt, az egyetemen gazdasági, informatikai, társadalomtudományi és mérnöki kar működött. Ezek egymástól viszonylag távolabb álló, külön épületekben helyezkedtek el, ami által a campus konkrétan beláthatatlannak tűnt. Bár a közepén elterülő tó (igen, volt egy halas-kacsás tava), a szabad, füves, parkos terek közösek voltak, a karok lényegében elég elszeparáltan léteztek.

Sikeresen megtaláltam a gazdasági karnak helyet adó G épületet. Ez volt rögtön az első balra. Fellépcsőztem a második emeletre, és bekopogtam a tanulmányi osztály irodái felé nyíló ajtón. Meglepetésemre egy diák – vagy legalábbis nagyon annak tűnő srác – nyitotta ki. Oldalra biccentette a fejét, majd a karját kinyújtva jelezte, hogy fáradjak be, míg ő az ajtóval egy vonalban szobrozott. Mielőtt bármit mondhattam volna, megjelent egy fiatal nő szürke ceruzaszoknyában és fehér blúzban.

– Serenity?

– Igen, én vagyok – bólintottam.

– Egy perc, és máris mehetsz Mr. Hastingshez. Csak még van egy elintézendő telefonhívása – nézett a nő jelentőségteljesen az ajtót nyitó fiúra, mintha ő lenne a hívás előidézője, de a srác csak elvigyorodott.

– Miss Gomez, magának is lehetne egy telefonhívása – kacsintott huncut képpel a titkárnőre, nyilván arra célozva, hogy őt hívhatná. Volt ám bőr a képén! Miss Gomez viszont csupán a szemét forgatta, azután magunkra hagyott bennünket. Leültem az egyik bőrborítású székre, a srác pedig ledobta magát a bal oldalamra.

– Szóval Sere, igaz? – fordult felém könnyedén, azonnal becézve, mintha régi, jó ismerősök volnánk. Mozdulatának következtében láthatóvá vált arcának bal oldala, amit mindeddig nem mutatott felém. Szeme feldagadt, körülötte hatalmas pirosas-lilás folt terült el, orra és szemöldöke pedig mintha felrepedt volna.

– Igen – feleltem végül vonakodva.

– Vezetékneved is van, Sere? – kérdezte olyan lágy hangon, hogy majd kirázott tőle a hideg.

– Hogyne lenne – mondtam lazán.

– Elárulod? – húzta lassú, ragadozóvigyorra a száját.

– Ne is reménykedj – utánoztam a mimikáját, mire elnevette magát.

– Ugyan mi okod titkolni? – kíváncsiskodott, és bár nem ismertem őt, a fajtáját már annál inkább, így hamar sikerült beazonosítanom a „minden lányt leveszek a lábáról” arckifejezését.

– Egy bevert képű, idegen csávó vagy, aki, hozzáteszem, alig néhány perce még az egyik titkárnőt zaklatta – foglaltam össze röviden.

– Miss Gomez nem bánja – sikerült megragadnia a mondanivalóm lényegét.

– Én viszont annál inkább, mert nem vagyok ostoba – vontam meg a vállam nemes egyszerűséggel, majd gúnyosan megjegyeztem: – Látom, jól helyben hagytak.

– Csak azért mondod, mert nem tudod, hogy néz ki a másik kettő – érkezett a magabiztos válasz.

– Két medvével bunyóztál? Mert ha nem, bárhogy is fest a másik két arc, te attól még eléggé gyatrán – mutattam rá: hiába van ilyen nagyra magával, nem változtat a tényen, hogy jól összeverték a képét.

– Ace vagyok – nyújtotta a kezét, mindennemű válasz és reakció nélkül lépve tovább az eddigieken.

– Ez a vezeték- vagy a keresztneved? – érdeklődtem, mert hirtelenjében nem tudtam eldönteni.

– Elárulom a tiedért cserébe – kacsintott, én pedig lepillantottam a felém nyújtott jobbjára.

Máris megértettem, hogy ennél a srácnál kár kérdezni.

– Jó nekem így is – feleltem, ujjaimat látványosan összekulcsolva az ölemben. – Sere vagyok.

– Igen, ezt már tudom – húzta vissza kezét, miután vette a lapot.

– Miss Cora? – szóltak ki az irodából, mire nagyot sóhajtottam.

– Vesztettél – vigyorgott rám Ace, majd elégedetten, mint aki jól végezte dolgát, hátradőlt a székén, és kinyújtóztatta lábait. Bevonultam a tanulmányi osztály irodájába, és vissza sem néztem.

2. FEJEZET

Szeptember 9., hétfő (első tanítási nap)

A tény, hogy apa és anya úgy döntöttek, elválnak, mi pedig elköltözünk, őszintén szólva nem igazán lepett meg a történtek után. A második évem vége felé már nem nagyon rajongtam a kaliforniai egyetemért, sem az ottani emberekért. A találkozásom Mr. Verekedő és valószínűleg minden lányra ráhajtó és mindegyiket meg is szerző szívtipró-tapló Ace-szel arra engedett következtetni, hogy az új helyen sem lesz másképp.

Utáltam az ilyen srácokat. Azért utáltam, mert annak ellenére, mennyire visszataszító stílusban és életvitellel tengették napjaikat, felháborítóan jól néztek ki. Talán nem véletlenül. Ez a végzet vagy a teremtés, vagy netalán az univerzum gyenge és fanyar humorának köszönhető, a nők életét alaposan megkeserítő, genetikai sorscsapás.

Na jó, lehetséges, hogy elhamarkodottan vontam le a következtetéseimet Ace-szel kapcsolatban, és valójában első látásra belém szeretett, azért nyomult ennyire. Félt, hogy szem elől téveszti a lányt, akit a végzet sodort elé. Ami meg az arcát illeti… Lehet, hogy megmentett egy idős nénit egy balesettől, vagy megvert egy erőszaktevőt, aki bántott egy fiatal lányt. Tiszta szerencse, hogy nem voltam se naiv, se álmodozó.

A sulihoz érve lehajtottam a fejem, és felhangosítottam a zenét, amely így minden hangot elnyomott körülöttem. A fejhallgatóm már önmagában is annyira szigetelt, hogy zene nélkül is csak az ötven százalékát hallottam a külvilágnak. De így… Így tökéletes volt. Sapkát viseltem, és kapucnit, egyértelmű üzenetet közvetítve ezzel mindenki számára: tessék engem békében hagyni!

Könnyen megtaláltam a termet, ahol az első órám volt, és leültem a leghátsó, kétszemélyes pad belső, fal melletti helyére. Hamarosan egy szőke lány sétált felém, és közvetlenül mellettem állt meg, aprót intve nekem. Megragadtam és kicsit hátrébb húztam a fejhallgatóm egyik oldalát, hogy mondhassa, amit akar, aztán folytathassam a magam dolgát.

– Szia! – üdvözölt mosolyogva.

– Helló – köszöntem vissza.

– Leülhetek melléd? – érdeklődött kedvesen.

– Hogyne.

– Serenity Cora, igaz?

– Igen. – Úgy fest a hírem megelőzött. Ezennel akár búcsút is inthettem a homályban meglapulásról szövögetett ábrándjaimnak.

– Eliana Acid vagyok – nyújtotta jobbját, és kezet fogtunk. – Örülök a találkozásnak.

– Én úgyszintén – biccentettem. Igaz, annak jobban örültem volna, ha nem zargatnak, de udvariasságból hazudni nem bűn.

Eliana Acid első ránézésre édes pofának tűnt. Alacsony volt, hosszú, világosszőke hajú, barna szemű, kerek arcú, amolyan ártatlan és naiv típusnak látszott. Pont olyannak, aki odamegy az új lányhoz, és megszólítja, hogy az ne érezze egyedül és kirekesztve magát.

– Van három tippem, ami jól jöhet a karunkon – fordult felém bizalmasan.

Én aztán tippek nélkül is jól meg lettem volna, de ha beszélni akar, hát tegye.

– Hallgatlak – csúsztattam le a fejhallgatómat a nyakamra.

– Ha népszerű akarsz lenni a karunkon, akkor el kell érned, hogy megismerjenek a harmadéves srácok. Rhett, Cage, Webb, Gaines és Ace – sorolta.

– Nincsenek ilyen terveim, de most, hogy mondod, Ace-szel már találkoztam – vontam vállat.

Ha listát kellett volna írnom arról, mi izgatott akkor éppen a legkevésbé, a népszerűség elérése biztos a top háromban lett volna. Viszont Eliana Acid velem ellentétben a jelek szerint nagyon is érdekelt volt a dologban, ha rögtön ezzel indította a beszélgetést.

– Gondolom, mély nyomot hagyott benned – vetett rám afféle mindentudó pillantást a lány.

– Egy taplónak tűnt – bólogattam, holott pontosan tudtam, ő nem erre célzott.

– Valójában az is. Mégis mindenkit megszerez magának, akire szemet vet.

– Hírhedt rosszfiú lehet – jegyeztem meg gúnyosan, és lesajnálóan felhorkantottam.

– Ha nem szereted az ilyet, jobb, ha elkerülöd. Semmiért sem rajong úgy, mint a kihívásokért és a „friss húsért” – formált idézőjelet az ujjaival.

Olyan képpel magyarázott, mintha minimum az őslények korába kerültünk volna, amikor a híres és rettegett T-rex kedvenc étkei a fiatal és ártatlan lányok, akiket azelőtt még sosem kóstolt. Soha senki nem látta még nappali fényben, az éjszaka ura, minden nőstényt egy pillantással a bűvkörébe von, és megszerez magának, majd az összhatás kedvéért felfalja őket.

– Úgy festesz, mint aki tapasztalatból beszél – vontam fel a szemöldököm, mire lesütötte a szemét.

– Szégyellem is.

– Jó ég! – Komolyan ideállított ezzel a „jaj, engem is átvert, vigyázz, nehogy te is így járj” dumával?!

– Egy hetet jártunk.

– Egy egész hetet? – Nem tudtam elnyomni az iróniát a hangomban.

– Ha jól tudom, két nap után megcsalt – nevette el magát a fejét rázva.

– Milyen epikus!

– Térjünk a második tippre – váltott inkább témát.

– Térjünk – hagytam rá, bár már az első se gyakorolt rám különösebb hatást, így nem hittem, hogy a második hasznosabb lesz.

– Jó, ha eljársz a bulikba.

– Ez nem függ össze a népszerűséggel? – értetlenkedtem.

– Nem. Ez csak azért kell, hogy képben legyél. Minden a bulikban történik, erről beszélnek egész héten, és ha nem mész el, olyan leszel, mint ők – bökött a másik sarokba, ahol jó pár lány sustorgott egymással, nem messze pedig egyetlen lány kuporgott magában. Összességében nem tűntek valami populárisnak. Egészen irigy lettem a magányos csajra, hogy senki nem zargatja és tömi a fejét haszontalan hülyeségekkel. Tehát ha jól értettem, annyi a dolgom csupán, hogy elkerülöm a menőket és a bulikat, aztán máris boldog antiszociális lehetek.

– Mi is ilyenek vagyunk, nem? – céloztam arra, hogy ugyanúgy sutyorogtunk kettesben, mindenki mástól elszeparálva.

– Nem. Most épp mindenki rólad beszél.

– Rólam? Ugyan miért? – lepődtem meg egy pillanatra. Nem vagyok én olyan izgalmas.

– Mert új vagy, de nem gólya, hanem másodéves, aki csak úgy idecsöppent. Amikor nagy dózisban jönnek az elsőévesek, ellepik a várost, és belakják a koleszt, az egészen más, mintha valaki minden előjel nélkül beesik, és elkezdi a második évét.

Kezdtem érteni, miért is lettem érdekes a többiek szemében. Tény, hogy némi protekcióval vettek át, jóval az átjelentkezési határidő után. Azzal is tisztában voltam, hogy az évfolyamtársaim egy éve együtt kezdtek, én pedig megjelentem a semmiből, és mintha mi sem lenne természetesebb, leültem a leghátsó pad belső felére. Hirtelen a maradék üres helyek is megteltek, a jelek szerint időközben elérkezett az óra kezdésének időpontja.

– Mi a harmadik? – dőltem hátra lemondóan, amiért egyáltalán odajutottam, hogy megkérdezzem.

– Sose szűrd össze a levet Wilder Ace-szel.

Bár az első és a harmadik pont ellentmondott egymásnak, arra a következtetésre jutottam, ennek megvan a maga oka. A jelek szerint Ace és a kis bandája voltak a gazdasági kar hírességei. Ha őket ismerted, menő lehettél, de ha zavart, hogy kihasználnak és eldobnak, akkor egyszerűen nem voltál populáris a karon, mégis normális életed lehetett a saját barátaiddal. Gyakorlatilag Eli mindhárom intelme valamilyen úton-módon Ace-hez kapcsolódott, és ez annyira szánalmasnak hatott, hogy azt sem tudtam, szánakozva nevessek-e az egészen, vagy elbújjak egy elhagyatott sarokban, remélve, hogy magányosan tölthetem az elkövetkezendő éveket, távol minden ilyen esztelen drámától. Szöget ütött a fejembe, hogy Eli úgy fogalmazott: három tipp, ami jól jöhet. Abszolút olyasmit képzeltem volna el, hogy melyik tanárnál mire kell ügyelni, hogyan teljesíthetők a vizsgák, vagy valami hasonló, ezzel szemben a három intelemnek, amivel szembe találtam magam, semmi köze nem volt a jó tippekhez. Legalábbis az én szemszögemből, hiszen engem nem érdekelt sem a népszerűség, sem a kirekesztettség. Arra jutottam, hogy Eli amolyan mindenáron mindenkinek megfelelni akaró típus, ezért jelenthetett számára sokat a népszerűség, a menő társaságba való bekerülés, vagy ha már itt tartunk, az új diák szimpátiájának megszerzése és ittlétének megsegítése. Ő nem az a lány akart itt lenni, aki elvan a barátaival, hanem aki lehetőleg jó sok mindenkit ismer, és akit a lehető legtöbben szeretnek. Ettől viszont hirtelen a gimiben éreztem magam, mert gyerekként és tiniként még tényleg ezek voltak meghatározóak.

Legalább megtudtam a nevét. Mármint, hogy az Ace csak a vezetékneve, de mint az összes menő kisfiút, rettentő egyedi és különleges módon mindenki a vezetéknevén szólította. Nagyon eredeti, mondhatom.

A következő előadás ugyanolyan hangulatban telt. Eli a legjobb tudásával és igyekezetével próbált beavatni minden ügyes-bajos dologba, pletykába, kapcsolatokba és miegymásba. Nem akartam mondani neki, hogy amúgy egyáltalán nem érdekel az ilyesmi, mert egyrészt túlságosan is lelkesen magyarázott, másrészt mégiscsak szánalmasan viccesek voltak ezek a sztorik. Arról nem is beszélve, hogy olykor sikeresen megosztott velem tényleg hasznosnak ígérkező információkat is például a tanárokról, az egyetemi szokásokról és az itteni időbeosztásról.

A második óra utáni ebédszünetben kimentünk a kari épület mögötti udvarra, hogy Eli megmutathassa azt is. Nem egészen értettem, miért nem az ebédlővel ismertet meg, viszont mivel egy cseppet sem voltam éhes, nem ellenkeztem. Mint megtudtam, az első két kilencvenperces óra elteltével kerül sor az egyórás ebédszünetre, déltől egyig. Az órák között félórás szünet áll rendelkezésre, a tanítás fél kilenckor kezdődik, és az én órarendem szerint ebben a szemeszterben maximum fél ötig tart.

Az udvaron ott tömörültek a különböző társaságok, ki-ki a maga sleppjével. Elsőnek felmértem a gazdasági kar épülete mögötti füves parkot. Beszarás, mikre képesek pénzt költeni, ugyanis három különböző magasságú, húzódzkodásra alkalmas fémállvány feszített egymás mellett az egyik sarokban, amelyet a vasgyúrók társasága természetesen ki is sajátított magának. Egyébként kellemes kis park volt, helyes fapadokkal és asztalokkal, kora ősz lévén leveleiket hullató fákkal és a lombokon keresztülszivárgó, meleg napsugarakkal.

A tekintetem megállapodott az Ace jobb oldalán ácsorgó srácon. Kicsit magasabb volt, mint az idióta haverja, haja hasonlóan barna árnyalatú, de göndörebb.

– Az kicsoda? – érdeklődtem újdonsült idegenvezetőmtől.

– Ő Rhett – pirult el Eliana.

– Vele is összeszűrted a levet? – hüledeztem a reakciója láttán, mert bár nem tűnt olyan lánynak, fene se tudta, mire képesek az itteni bigék a nagymenő srácokért.

– Dehogyis! – ellenkezett azonnal hevesen gesztikulálva.

– Akkor csak bele vagy esve – értettem meg a helyzetet.

– Valami olyasmi – hajtotta le a fejét, és majdnem megsajnáltam, látva, ő maga is mennyire lehetetlennek érzi a kis viszonzatlan szerelmének beteljesülését. Furcsa, hogy azonnal kiütközött, Eli meg én mennyire különbözünk. Sosem vallottam volna be egy vadidegennek, hogy tetszik valaki, azt meg pláne nem, hogy konkrétan ki. Számomra ez bensőséges ügy, arról nem is beszélve, hogy eleve nem szívesen teregetem ki az érzéseimet.

– Olyan, mint Ace?

– Nem éppen – ingatta a fejét a srácokat figyelve.

– Rosszabb? – szaladt fel a szemöldököm, mert bár csak egy-két mondat erejéig társalogtam Ace-szel, de volt alkalmam egy rakat érdektelen történetet hallani róla, amiből sikerült megállapítanom: nála valószínűleg senki nem lehet rosszabb.

– Ez nézőpont kérdése. Rhett nem kezd senkivel – közölte Eliana újra a srácra pillantva.

– Senkivel? – Ez azért elég furcsán hangzott.

– Legalábbis senki nem tud semmi ilyesmiről – javította ki magát Eli, gondolom, „senki” alatt a saját ismerősi körét értette, nem pedig Rhettét.

– Érdekes – töprengtem Rhettet figyelve, holott valójában nem sok érdekes volt rajta.

– Az.

– Ez milyen jópofa már – kezdtem szarkasztikus csomagolásban a frissen tett észrevételem ismertetését –, az egyiknek bárki jó, a másiknak meg senki.

– Biztos ennek is megvan a maga oka – hümmögött Eli továbbra is szerelme tárgyát vizslatva.

– Lehet, hogy meleg, vagy valami – fordítottam el a fejemmel együtt a tekintetemet a kis különcünkről.

– Ezzel ne is poénkodj – változott Eli eddig pirospozsgás arca színtelenné.

– Oké. És kik a többiek? – néztem a nem messze tömörülő társaság maradék három tagjára. Igazából egyáltalán nem érdekelt, kik ők, és mit akarnak, de úgy véltem, hátha Elit feldobja, ha megint róluk csacsoghat.

– A sötétszőke Cage, a fekete pedig Webb. A hosszú, szőkésbarna hajú, alacsony srác meg Gaines.

– Nagyjából egyformán néznek ki – töprengtem elgondolkodva.

– Úgy érted…

– Úgy értem, tömeggyártmányok – fejeztem be Eliana megkezdett mondatát. – Tipikus népszerű fiúk, hasonló külsővel, stílussal, dumával és érdeklődéssel.

– Szerintem azért különböznek – jegyezte meg halkan a lány, amit inkább nem kommentáltam. Egyre jobban körvonalazódott, hogy ő meg én nem igazán fogunk a jövőben egy húron pendülni.

Tekintetem átsiklott Ace-re, aki épp az egyik haverjához beszélt, és kaptam az alkalmon, hogy megnézzem magamnak. Pont ideális termetűnek tűnt, kábé fél fejjel lehetett magasabb nálam. Bőre barnás, stílusa meglehetősen trendi, arca rendkívül karakteres, jóképű. Még megverve is. Barna haja a feje tetején valamivel hosszabb és szőkésebb volt, mint oldalt, a felső réteget hátrafésülve hordta, de nem olyan csillogósan, undorítóan nyálkásra zselézve, hanem éppúgy, hogy olykor a szemébe hulljon néhány kósza tincs. Mondjuk ez tipikusan az a hajtípus, melynek láttán mindig eltöprengtem, hogy vajon amikor az illető reggel felébred, az egész oldalt lapul-e a fejére meg a homlokára. És ha igen, akkor biztosan borzasztó hülyén mutat egészen addig, míg tízpercnyi kemény munkával be nem állít minden egyes szálat a tükör előtt. Személy szerint én jobban kedveltem azokat a fiúkat, akik reggel ugyanolyan normálisan néznek ki, mint napközben, mindenféle piperetevékenység nélkül is.

Zsebre dugott kézzel ült, természetesen az egyik asztalon, talpait a személyiségének megfelelően, bunkó stílusban a padnak támasztva, és épp összenevetett valamin azzal a harmadik arccal. Mikor észrevette, hogy figyelem, oldalra billentette a fejét, majd rám kacsintott. A szememet forgattam. Nem állíthatom, hogy ne lett volna rám hatással, de azt igen, hogy nem éreztem ellenállhatatlan késztetést arra, hogy megadjam magam neki. Egy cseppet sem.

Sőt inkább fogtam magam, és hátat fordítva neki, elbattyogtam az ebédszünet utáni első órámra, a csodálatos gazdaságpolitikára. Még csak az első napot töltöttem az egyetemen, mégis úgy éreztem, máris halálra untam magamat. Ettől függetlenül rendesen jegyzeteltem, ahogy addig is tettem, és bár sűrű pofavágások közepette, de tisztességesen végigültem az egészet. A jutalmam nem maradt el, a professzor fél órával korábban elengedett minket, és mivel kihagytam az ebédet, úgy voltam vele, eljött az ideje, hogy meglátogassam a földszinten lévő menzát.

Abban reménykedtem, hogy a többség az ebédszünetben járt itt, plusz alapvetően még tartottak a tanórák, így megúszhatom a tömeget és a nemkívánatos alakok társaságát. Persze ez a kis elméletem több sebből is vérzett. A menzán ugyan nem nyüzsögtek rengetegen, de a legtöbb asztalnál ültek, így arra következtettem, hogy vagy lyukasórájuk van, vagy olyan szerencsésen alakult az előadásuk, mint nekem. A pultnál a napi menüt kértem: rántott sajtot, sült krumplit és némi uborkasalátát. Kifizettem az árát, majd a tálcámmal együtt egy üres asztalhoz vonultam, és kényelmesen elhelyezkedtem az egyik széken.

– Ideülhetek? – jelent meg egy perccel később Eli, kezében tálcával.

– Persze – hagytam jóvá, ő pedig lehuppant velem szemben.

– Hamarabb végeztél?

– Igen. Te is?

– Aha, az első héten általában a legtöbb tanár rövidebbre fogja.

– Értem. – Ez a kaliforniai egyetemen is többnyire így volt.

– Helló, Sere – dobta le magát mellém Ace, mire a kezem megállt a levegőben, a villámat fogtam, rajta egy falatnyi rántott sajttal és egy darab krumplival. Egyszerre unott, ugyanakkor szánakozó pillantással jutalmaztam az újonnan érkezettet, ő azonban csak mosolygott.

– Máshol is van ám hely – intettem a fejemmel a szomszédos asztalok felé, de persze esze ágában nem volt elülni.

– Eli – mosolygott negédesen Elianára, aki csak lesütötte a szemét, és nem kommentálta a történteket, csak visszafogottan bólintott, és sietve nekilátott az asztalterítőt bámulni.

Egy pillanattal később megérkezett a Rhett gyerek is, és helyet foglalt Eli mellett, akit viszont ez már lényegesen jobban lázba hozott. A srác csak biccentett felém, én pedig utánoztam a mozdulatát. Nem emlékeztem, hogy találkoztunk volna azelőtt, és felmerült bennem a halvány gondolat, hogy mivel ő ült az én asztalomhoz, úgy volna illendő, ha elárulná nekem a nevét, én is elmondanám az enyémet, aztán kezet fognánk, nem? Nagyon rövid idő alatt leesett azonban, hogy ezzel túl sokat várnék el.

– Sere vagyok – mutatkoztam be gúnyos hangsúllyal a srácnak, hátha veszi a lapot.

– Aha – felelte, mire nagyot sóhajtva grimaszoltam. A vártnál sokkal fárasztóbb szemeszternek ígérkezett.

Inkább ettem tovább a rántott sajtomat, amire a választásom esett néhány perccel azelőtt, mikor még abban a hitben voltam, hogy nyugodtan elfogyaszthatom késői ebédemet. Feltűnt, hogy Ace nem hozott se tálcát, se kaját, sőt még csak rendesen sem ült, hanem teljes testével felém fordult, székét a támlás részével felém perdítette. Lábát kétoldalt átvetette, kezét pedig a hát megtámasztására megalkotott falapon nyugtatta, és leplezetlenül engem bámult.

– Nincs valami más dolgod? – kérdeztem kedvesen, szándékosan tele szájjal.

– Most épp pont nincs – mosolyodott el ravaszkásan.

– Akkor keress magadnak. De ne itt – tettem hozzá rá sem nézve, mire persze elnevette magát.

– Nem akarok.

– Pedig sokkal jobb lenne, hidd el.

– Mégis kinek?

– Nekem mindenképpen – vontam vállat.

– Ugyan, Sere. Ezt te sem gondolhatod komolyan – csusszant közelebb, én pedig ösztönösen elfintorodtam. Úgy beszélt hozzám, mintha ismerne. Olyan hangsúllyal, mintha tudná, általában mit gondolok komolyan, és mit nem.

– Te nem gondolhatod ezt komolyan. – Nem bírtam megállni nevetés nélkül.

Nem szólt semmit, csak mosolygott, amivel engem sajnos megint vészesen a vesztés irányába sodort. Lepattantak róla a beszólásaim, fintoraim, gúnyos hangom és minden rossz szavam. Bizonyára sok káromlást kapott az évek alatt mindenféle nőcskéktől, így megtanulta kezelni. Vagy totál nem izgatta, amit mondtam neki, mert csak az juthatott el a tudatáig, ha olyasmi jött ki a számon, amit hallani akart. Minden mást nemes egyszerűséggel sztornózott kénye-kedve szerint.

– Mindenesetre, ahogy elnézem, akadnak itt még páran, akik szintén örülnének, ha máshol trónolnál – tértem vissza az eredeti témához.

– Miről beszélsz? – érdeklődött oldalra billentett fejjel.

– A sok áhítatos sóhajról – pillantottam körbe. Az ebédlőben lévő nőknek ugyanis legalább a nyolcvan százaléka minket bámult árgus szemekkel.

– Féltékeny vagy? – búgta érzékien.

– Kire? – nevettem el magamat hitetlenkedve, mert a kérdésének se füle, se farka nem volt.

– Az áhítatos sóhajok gazdáira.

– Jól sejted. Féltékeny vagyok rájuk. Tudod, miért?

– Izgatottan várom, hogy megtudjam – vigyorgott, szerencsésen ráharapva a csalimra.

– Mert azoknál az asztaloknál nem ülsz ott. – Ismét kedves kis mosolyt eresztettem meg felé, de magabiztos vigyora nem lankadt. Rhett nagyon halk és rövid, leginkább horkantásnak tűnő nevetést hallatott.

– Mit szeretnél, mit tegyek? – kérdezte Ace, én pedig azon agyaltam, vajon tényleg meg se hallotta, amit korábban mondtam, vagy annyira hülye, hogy nem értette meg.

– Menj, tedd őket boldoggá – hessegettem el szórakozottan.

– Kérésed számomra parancs – hajolt közelebb, és ezt a három szavacskát egyenesen a fülembe suttogta.

Egy pillanatra jólesően kirázott a hideg attól, ahogyan az ajkai éppen csak érintették a bőrömet. Elégedetten konstatálta ismételt győzelmét, majd Rhett-tel együtt (aki a lesajnáló nevetésfélét leszámítva mindvégig csendben majszolta a kajáját) elhagyta az asztalunkat. Követtem a tekintetemmel Ace-t, aki a kérésemhez hűen egy lányhoz lépett, és valószínűleg nekiállt befűzni. Ekkor megértettem, mire is ment ki az utolsó kérdése. Azt akarta, hogy megmondjam neki, mit tegyen.

– Ne feledd a harmadik szabályt! – intett Eli.

– Azon vagyok – ingattam a fejemet mosolyogva, majd hozzáláttam, hogy befejezzem az ebédemet.

3. FEJEZET

Szeptember 10., kedd

– Sziasztok! – került mellénk másnap délután két, számomra ismeretlen lány az udvaron, majd helyet foglaltak velünk szemben a padon. Persze nem volt ebben semmi extra, hisz nekem amúgy is az egész egyetem ismeretlen arcokból állt.

– Sere, bemutatom a lányokat: ő Kinsley, ő pedig Aubree – mutogatott Eli hadonászva.

– Helló – fogtunk kezet.

– Tegnap lógtak – közölte Eli vigyorogva.

– Nem is lógtunk – ellenkezett Aubree.

– Pihentünk – helyeselt Kinsley.

– Mit pihentetek ki? A nyár fáradalmait? – vonta fel a szemöldökét szórakozottan Eli.

– Valami olyasmi – kacsintott rá Aubree.

Aubree és Kinsley külleme meglehetősen hasonló volt, ahogy ez a velünk egyidős lányok nagy részére szintén jellemző. Követték az aktuális trendet, a sminkjük, a ruháik, a frizurájuk, mind iszonytató módon hasonlóan nézett ki, ezáltal ha az ember csak rájuk pillantott, semmi egyedit nem talált bennük. Eli egy kicsit elütött tőlük abban a tekintetben, hogy nem villantott olyan dekoratív dekoltázst, mint két barátnője, de nem voltam benne biztos, hogy ennek oka saját stílusa, netalán elvei, vagy csak az, hogy kicsik a mellei.

– Ace már bepróbálkozott, Sere? – fordult felém Kinsley kíváncsian.

Bámulatos, ahogy itt mindenki kedve szerint azonnal a becenevemen szólít.

– Meglehet – vontam meg a vállam flegmán. A szemem sarkából figyeltem, hogy Ace meg a haverjai csoportosan bevonulnak az udvarra, majd letelepszenek egy tőlünk nem messzi padon. Ace természetesen aznap is egyszerűen túl menő volt ahhoz, hogy szimplán üljön, így az asztalra tette a seggét, lábát pedig megtámasztotta a padon.

– Elég szexi, meg kell hagyni – mosolygott rám Aubree, azzal a „ne érezd magad rosszul, ha te is beleesel, mi megértjük” fejjel, miután rajtakapott, hogy Ace-t néztem.

– A külső nem minden – csóváltam meg a fejem, majd elkaptam róla a tekintetem.

Megrezdült a telefonom a zsebemben, így előtornáztam, és megnyitottam a Messenger-üzenetet.

Wilder Ace üzenete: Meg kell hogy mondjam, cseppet sincs ellenemre, ahogy bámulsz.

A homlokomat ráncolva emeltem fel a fejem, majd a feladóra néztem, aki persze semmi újat nem tudott kitalálni, így csupán félrebillentette a fejét, és halványan elmosolyodott. Úgy látszik, ez afféle szexepil lehetett nála, amit ő maga talált ki. El tudtam képzelni, ahogy áll a tükör előtt, és billentgeti a fejét, tesztelve, hány fokos döntés a legszexibb.

Nem voltunk ismerősök a Facebookon, de persze ez nem okozott gondot, így is, úgy is lehetett üzenetet küldeni. Átneveztem Seggfejre, majd lezártam a telefonom képernyőjét, és válaszírás helyett leeresztettem a kezemet.

Mellettem a három csaj épp nagyban csacsogott valami szörnyen izgalmas témáról, nekem pedig megfordult a fejemben, hogy el kellene osonnom. Persze jó arcok voltak, hiszen ahelyett, hogy magamra hagytak volna, kedvességből meghívtak maguk közé… de én szerettem volna inkább magánykodni! Viszont voltam annyira bunkó, hogy ezt meg is osszam velük.

Seggfej üzenete: Este buli lesz nálam. Gyere el.

Hát ez a gyerek csak nem nyugodott! Mi is volt a második tipp? Ha figyeltem volna, most biztos emlékeznék. Járjak buliba? Aha, ez lesz az.

Sere üzenete: Passzolom.

Nagyot sóhajtva és még véletlenül sem nézve feléjük, ismét elraktam a telefonom.

– Meghívtak a Facebook-eseményre. Ma buli lesz – közölte Eli lelkesen a telefonját nyomkodva.

– Épp itt az ideje az évnyitó bulinak – jegyezte meg Aubree vigyorogva, aki valószínűleg szintén kapott meghívót.

– Ugye eljössz, Sere?

– Inkább kihagyom.

– Olyan vagy, mint Eli tavaly – nevettek a lányok.

– Gyere el velünk! Jól fogunk szórakozni, hidd el.

– És ne aggódj, Ace nem erőszakos. Azt szereti, ha egy csaj önként adja meg magát neki – magyarázta Eli jókedvűen.

Nem értettem, mi ezen az örülnivaló, mivel az a normális, ha valaki nem erőszakos. Nem kell így vidulni, csak mert valaki normális. Vagy talán arra célzott, hogy míg ellenállok, nincs félnivalóm? Ace-re pillantottam, éppen pötyögött valamit a telefonján, egy minutummal később pedig az enyém jelezte, hogy üzenetet kaptam. A pasi elmosolyodott, majd elfordította a fejét. Megnyitottam az üzenetét.

Seggfej üzenete: Megint vesztettél.

Annyira menőnek gondolta magát, hogy nem kell több, és máris beleegyezem. Jó ég, milyen önbecsülés, önálló gondolatok és tartás nélküli lányokat szedett fel előttem?! Még két napja se tartott, én mégis kezdtem már unni ezt a játékot.

– Szóval, miért is van beverve a képe? – érdeklődtem a lányoktól, eltéve a mobilomat.

– A gólyatáborban összebunyózott két harmadévessel – felelte Kinsley.

– Mert elvették a játékát? – vontam fel kérdőn a szemöldököm.

– Én úgy tudom, hogy zaklattak egy lányt, és Ace rajtakapta őket.

– Én azt hallottam, hogy a két srác összeverekedett valamin, és ő csak közbelépett.

Hű, mindkét kamu sztoriban hősként volt feltüntetve!

– Én meg azt, hogy összefeküdt a barátnőjükkel, és a két csávó így állt bosszút.

Na, ez már hihetőbben hangzott. Úgy döntöttem, Eli sztoriját fogom megtörténtnek tekinteni. Mondjuk ennyit arról, hogy a srác nem erőszakos. Tisztán emlékszem, nekem úgy fogalmazott: „nem tudod, hogy néz ki a másik kettő”. Tegyük fel, este elkapták egy sötét sarokban, hogy jól elnáspángolják a nők miatt, de ő persze nem hagyta magát, és még jól vissza is ütött, rögtön azután, hogy lenyúlta a szerencsétlenek csaját.

– És mit kerestek harmadévesek a gólyatáborban?

– Tudod, ilyen mentorprogram keretében. Szervezők és segítők – magyarázta Eli.

Logikusnak tűnt. Nagyon is el tudtam képzelni, Ace azért vesz részt ezeken, hogy könnyebben felmérje a kínálatot, és válogathasson az új gólyalánykák között, „mentorálás” címszó alatt. Segít nekik, és tanítja őket, csak nem az egyetemről, hanem az életről. Milyen elragadó!

A buli hivatalosan kilenckor kezdődött, de ilyenkor az időpont csupán formalitás. Mindenki akkor megy, amikor akar. Nos, én semmikor sem akartam, így amint a lányok előhozakodtak azzal, hogy találkozhatnánk előbb valahol, kerek perec megmondtam nekik, hogy én nem megyek.

Seggfej üzenete: Elindultál már?

Egy percre elgondolkodtam azon, hogy nem válaszolok, de aztán mégis másképp döntöttem.

Sere üzenete: Hogyne. Már rég.

Seggfej üzenete: Akkor miért ég a szobádban a villany?

Fene esne bele! Itt áll az ablakom alatt? Komolyan képes ennyi energiát feccölni egy sima numerába?

Sere üzenete: Ég a villany? Biztosan elfelejtettem lekapcsolni.

Tuti, hogyha megmozdultam volna, még azt is kiszúrta volna.

Seggfej üzenete: Szívesen felmegyek, és lekapcsolom.

Ez a legbénább csajozós duma, amit valaha hallottam. Amit bárki valaha hallott. Neki máskor tényleg beválik? El kellene beszélgetnem a nőivel, és rámutatni, mennyire nem egészséges, hogy ilyen olcsón adták magukat.

Sere üzenete: Kösz, majd szólok anyának.

Seggfej üzenete: Anyukád nincs itthon.

Ki a jó élet ez a gyerek? Mániákus zaklató? És egyébként is, mi az, hogy „itthon”? Neki ez a legnagyobb jóindulattal is csak egy „otthon”.

Seggfej üzenete: Idefelé láttam a rendelőben.

Anyu állatorvos. Nyitott egy kis magánrendelőt néhány utcával odébb. Bár nem rémlett, hogy valaha meséltem volna itt erről bárkinek is. Viszont ez legalább azt jelentette, hogy Ace még nem tört be hozzánk, hogy átkutassa a házat, és megbizonyosodjon arról, hogy anya nincs itt. Mondjuk ezt még betudtam annak, hogy a kisvárosban futótűzként terjednek a pletykák.

Sere üzenete: Mit akarsz?

Seggfej üzenete: Elvinni a buliba.

Sere üzenete: Kösz, de kihagyom.

Seggfej üzenete: Akkor itt fogok állni egész este.

Nem igazán értettem, minek töri magát ennyire értem. Tekintetem a szekrényem ajtajára erősített tükörre tévedt, melyben saját magamat láttam a telefonommal a kezemben. Nem voltam valami nagy szám. Vékony voltam, kicsi hátsóval, lapos, A kosaras cicikkel és sovány arccal. Egyszerű, oldalt elválasztott szőke hajam nagyjából a felkarom közepéig ért, egy-egy kósza hullámmal megtoldva, és az esetek többségében egyszerű copfban hordtam. Nem voltam csúnya, de különleges sem. Biztosan egy csomó egzotikus gólyalány akadt a gazdaságis elsőévesek soraiban, az egész egyetemen fellelhető újoncokról nem is beszélve.

Sere üzenete: Csak bátran.

Azt hitte, érdekel?

Seggfej üzenete: Nem bánod, ha beteszek egy kis zenét?

Nem válaszoltam.

Erre maximum hangerővel bömböltetni kezdett valami szörnyű ricsajnak hangzó zenét, de úgy, hogy kis híján beleremegtek a falak. Felpattantam, és kipillantottam az ablakon. Egy motor parkolt a házunk előtt, rajta kisebb hangszóró. Felkészülten érkezett.

Sere üzenete: Kapcsold ki, seggfej!

Seggfej üzenete: Itt várlak.

Hogy a rosseb enné meg!

Sere üzenete: Majd ha kikapcsoltad, lemegyek.

Seggfej üzenete: Ugyan, Sere. Ilyen béna trükkel nem versz át.

Basszus.

Mivel nem akartam pizsiben lemenni (a rövidnacim csak rontott volna a helyzetemen), gyorsan felkaptam egy térdén szakadt csőnadrágot, hozzá szürke pólót meg fekete pulcsit, és már le is robogtam a lépcsőn. Feltéptem az ajtót, a motorhoz léptem, és elegáns mozdulattal rávágtam a hangszóróra, mire az elhallgatott.

– Szóval mégis itthon vagy – húzódott gúnyos vigyorra Ace szája.

– Kezdelek nagyon unni – utánoztam a mimikáját. – Honnan tudtad, hogy itt lakom?

– Apám ingatlanközvetítő.

Hát ez nem éppen volt válasz a kérdésemre.

– És?

– Rajta keresztül vettétek a házat – adta meg végül a hiányzó logikai összefüggést.

– Hát ez csodálatos! – sóhajtottam.

– Pattanj fel – invitált.

– Nem, kösz.

– Jesszus, Sere! Csak szállj már fel! – A fejemre nyomta a bukósisakját, és felhúzott maga mögé.

Egyáltalán nem tetszettek a módszerei. Este üvöltetni a zenét, felverni a többi lakót, ez nem az én stílusomnak megfelelő megoldás volt. Arról már nem is beszélve, hogy mindennek úgy kellett történnie, ahogy ő akarta. Valószínűleg egész életében mindig megszerezte, amit akart.

– Kemény csaj vagy – jegyezte meg vidulva.

– Mi a fenét vigyorogsz? – mordultam rá.

– Megyünk bulizni! – Egy pillanatig nézett, majd rám kacsintott.

A motoron ülve arra jutottam, azért gürizett ennyit értem, mert kihívást látott bennem. Végre egy csaj nem adta be egyből a derekát, összeszólalkozhatott vele, és szórakoztatta a makacskodásával. Ez a srác a jelek szerint mindenkit (és valószínűleg mindent) megkapott eddigi élete során. Talán elunta már, és valami izgalmasabbra vágyott. Természetesen annyira nem izgalmasra, mint egy kapcsolat, az viszont pont lekötötte, hogy több erőfeszítést kell tennie egy lány kedvéért.

Ültem már motoron korábban is, de egészen elfelejtettem, milyen kellemes érzés. Sokkal felszabadítóbb élmény, mint autóval utazni, mert érezhetem az illatokat, a szellőt az arcomon és a sebességet. Igaz, nem bíztam az előttem ülő srácban, ám valahogy mégis biztonságban éreztem magam mögötte. Úgy éreztem, jól vezet, figyelmesen és türelmesen. A város pedig hangulatos volt, mindenfelé égtek az utcalámpák, a póznákon és házakon különböző fényfüzérek világítottak, az utcákon zajlott az élet.

Áthajtottunk a belvároson, és ismét a kertes házak között haladtunk, csak pont a város másik végében.

– Itt amúgy nem te laksz? – kaptam le a fejemről a bukósisakot, mikor Ace leállította a motort, és felnéztem a házra.

– De.

– És cseppet sem izgat, hogy itt hagyod a bulit? – szaladt fel a szemöldököm. Azt gondoltam, nem az ő háza, hanem sokkal inkább a szüleié, ergo odafigyelhetett volna rá jobban is.

– A fiúk tartják a frontot. – Leszállt a motorról, és elvette a kezemben tartott sisakot.

– „Fiúk” alatt a hű alattvalóidat érted, akik mindenhova követnek a suliban, és félóránként tisztára nyalják a segged?

– Húszpercenként – pontosított szórakozottan. – Ők a barátaim. – A sértésem lepattant róla, vigyorogva válaszolt.

– A barátaid? Sajnálom, ezt nem tudtam – jegyeztem meg ironikusan.

– Semmi gond – biccentett továbbra is mosolyogva.

A fenébe már! Bárhogy próbálok legalább egy icipicit elevenére tapintani, minden megjegyzés és sértés lepereg róla. Még van képe vigyorogni a nyavalyásnak! Kitárta előttem az ajtót, és szívélyes mosoly kíséretében maga elé engedett.

Hatalmas tömeg, hangzavar és valami irdatlan nagy káosz fogadott.

– Üdv nálam! – kacsintott rám, mire csak összehúztam a szemem.

– Ezt a hátam közepére se kívántam – fintorogtam a nagy tömeg láttan és a borzalmas diszkózene hallatán. Nem is olyan régen még az ilyen bulik jelentették az abszolút szórakozást számomra, de most, hogy sikeresen magam mögött hagytam azokat az éveket, már nem vágytam rá.

Ace szóra nyitotta a száját, de megjelent az egyik haverja, és mondott neki valamit, majd mindketten az emelet irányába néztek. Vendéglátóm bólintott, aztán felém fordult.

– Bocsáss meg nekem, Sere. Magadra kell hogy hagyjalak – kért elnézést, amin kis híján elnevettem magam. Már ki sem akadtam azon, hogy iderángatott, most meg elhúz.

– Menj bátran. Távozásod módfelett boldoggá tesz – villantottam rá a mesterkélten kedves mosolyomat.

Oldalra billentette a fejét, óvatos mosolyra húzta a száját, azután a haverját követve eltűnt a tömegben.

Itt volt a tökéletes alkalom, hogy szépen megpattanjak. Tettem egy lépést hátra, és megfordultam. Már a kilincsen volt a kezem, amikor egy ismeretlen hang gazdája megállított.

– Hova igyekszel? – érdeklődött Rhett, ami kábé úgy hangzott, mintha tilos lett volna elhagynom a házat, én pedig épp megszegni készültem a szabályokat.

– Haza.

– Még csak most jöttél – érkezett a válasz.

– Na ne mondd! – forgattam a szemem.

– Gyere – biccentett némileg parancsoló hangnemben, mire rajtam volt a sor, hogy leutánozzam Ace csodálatos mozdulatsorát, és félrebillentett fejjel végigmérjem Rhettet.

– Nem.

– Fárasztó vagy – sóhajtott.

– Nem kell ám beszélgetnünk – céloztam arra, hogy történetesen ő jött oda hozzám, és ő nem hagyott békén engem.

– Sajnos kell.

– Őfelsége kért arra, hogy hű kutyaként kövess, és szemmel tarts, nehogy kereket oldjak?

– Menjünk a konyhába – indult meg, én pedig mentem utána, mert egyszerűen nem tudtam hová tenni, ami az imént történt.

– Megjutalmazlak, ha most futni hagysz – próbáltam alkudozni csupán a hecc kedvéért.

– Semmi olyat nem tudsz felajánlani nekem, amim ne lenne meg.

– Felszabadítalak – vigyorodtam el, és legnagyobb meglepetésemre Rhett kurtán ugyan, de fejét csóválva felnevetett. Pont úgy hangzott, mint az ebédlőben, most sem sikerült megfejtenem a mögötte rejlő érzést.

– Tessék – nyomott a kezembe egy teletöltött poharat.

– Szerintem te sem hiszed, hogy ezt megiszom – szagoltam bele undorodva.

– Egy percig sem gondoltam – felelte a pultnak támaszkodva, és belekortyolt az italába.

– Biztos kilógnék, ha nem lenne pia a kezemben – tettem le a poharat.

– Nekem édes mindegy – ingatta a fejét nemtörődőm stílusban.

Kezdtem érteni, miért mondta azt Eliana, hogy Rhett senkivel sem kezd. Gyakorlatilag semmilyen értelemben.

– Kösz, hogy vigyáztál rá nekem – paskolta meg barátja vállát az érkező Ace.

– Egy élmény volt.

– Mintha valami drága telefon lennék az értékmegőrzőben – forgattam ismételten a szememet, a házigazda pedig szorosan elém lépett.

– Értékesnek értékes vagy, az már biztos – nézett mélyen a szemembe. Éreztem leheletét a számon, amitől megborzongtam. Magabiztos vigyorral nyugtázta a reakciómat, majd arrébb slattyogott, hogy elővegyen magának a hűtőből egy doboz sört.

– Azt hiszem, Vésznek foglak nevezni – vizslattam őt, miközben felnyitotta a sörét.

– Vész? – vonta fel a szemöldökét.

– Érted. Wilder Ace. Vész. Plusz egyébként is magad vagy a veszedelem – magyaráztam.

– Mert pillanatok alatt elérem, hogy belém szeress, és ugyanilyen hamar töröm össze a szívedet? – érdeklődött, és megállt tőlem egy méterre, csípőjét a pultnak támasztva.

– Sokkal inkább azért vagy veszélyes, mert az akaratomon kívül megszerezted a lakcímem, és oda is jöttél zaklatni.

– Az csak véletlen egybeesés volt – legyintett szabad kezével. – Viszont ha megadod a számod, legalább azt nem kell majd kinyomoznom.

– Jó trükk – csettintettem, majd ellépve mellette elhagytam a konyhát.

– Hát mégis itt vagy! – kapott el a nappaliban Eliana, Aubree és Kinsley, majd lenyomtak a kanapéra, és mellém telepedtek.

– Itt – vontam vállat.

– Azt csiripelték a madarak, máris volt egy kis akció az emeleten – heherészett Aubree, a kezében lévő pohár valószínűleg messze nem az első volt.

– Miféle akció? – szaladt fel a szemöldököm.

– Ace-nek kisebb háreme van – kuncogott Kinsley, amit egy undorodó fintorral reagáltam le.

– Ezt itt abba is hagyhatjátok, a legkevésbé sem érdekelnek a részletek – húzódott gúnyos mosolyra a szám.

– Ugyan, Sere. Vele jöttél ide.

– Hagyod magad, mint mindenki más – mutatott rá a szomorú igazságra Eliana.

Az összes bunkó törekvés ellenére igenis nemet kellett volna mondanom, és ahhoz tartanom magam, nem pedig beleegyezni.

– Igazatok van – bólintottam, és indulásra készen felálltam.

– Most hova mész? – értetlenkedett Aubree.

– Haza. El se akartam jönni – jelentettem be, mint valami hírt, és otthagytam őket.

Idegesített már maga a tény is, hogy hagytam magam. Hiába próbáltam ellenállni, végül mégis beadtam a derekam, holott az égvilágon semmit sem akartam egy ilyen sráctól. Vagy ha igen, azt sürgősen ki kellett vernem a fejemből a hozzá hasonló gondolatokkal együtt. Leléptem a buliból, és bár a szemem sarkából érzékeltem, hogy Rhett meglátott, ezúttal nem állított meg.

– Elkísérlek – sorolt mellém nem sokkal később Eliana.

– Nyomja valami a szívedet? – Gondterheltnek tűnt.

– Csak aggódom. Látom, hogy kemény csaj vagy, de sok kemény csaj próbált már ellenállni.

– Kezdem úgy érezni magam, mintha valami fantasydrámába csöppentem volna – grimaszoltam, majd elmélyítettem a hangomat. – „Sokan próbáltak ellenállni a gonosznak, de végül mind ugyanúgy végezték. Meghaltak.”

– Még csak fél éve tanulok itt. Először nem vettek fel, így egy másik szakot kezdtem el, félévkor viszont jó pár embert kiszórtak az egyetemről, így sikerült átkerülnöm – mesélte, én pedig a zsebembe süllyesztettem a kezem.

– Most jön az, hogy elregéled, mi volt köztetek? – sóhajtottam fáradtan.

– Igen – felelte. Ő sem vette magára. Lehet, hogy eleve velem volt a baj. Nemcsak Ace-ről peregtek le a megjegyzéseim, hanem mindenkiről, mert kijöttem a gyakorlatból.

Seggfej üzenete: Leléptél?

– Gondolom, már az első napodon kiszemelt. Mit is mondtál a friss húsról? – merengtem szórakozottan. – „A gonosz másra sem feni a fogát” – kezdtem újra a fantasym szövegét.

– Valahogy úgy. Nekem nem lettek azonnal barátaim, senki nem világosított fel.

Mondani akartam, hogy nekem sincsenek, és egyébként felvilágosítás nélkül is elég látványos Ace életstílusa, de jobbnak láttam befogni a számat.

– Értem.

Seggfej üzenete: Ejnye, Sere. Nem illik köszönés nélkül távozni. Anyukád nem tanított meg erre?

– Egy hihetetlenül helyes fiút láttam, aki mindent megtett azért, hogy meghódítson. Kinek ne imponált volna?

Nekem. Már az első pillanatban seggfejnek tűnt.

– Tudom, hogy neked az elejétől fogva nem szimpatikus, viszont lásd be, nagyon vonzó. Főleg ha új vagy, és nincs senkid, akit ismernél.

– De nem szerettél bele, vagy ilyesmi, ugye?

– Dehogy.

Seggfej üzenete: Mintha csak azt akarnád, hogy utánad menjek.

Ez teljesen hülye.

Sere üzenete: Most nagyon nem vágyom a társaságodra.

Seggfej üzenete: Tehát máskor vágysz?

Sere üzenete: Írhatok bármit, úgyis azt látod majd a soraim között, amit te akarsz. Nincs igazam?

Seggfej üzenete: Ez egyszer futni hagylak.

Sere üzenete: Megjött az eszed?

Seggfej üzenete: Az én eszem eddig is abszolút a helyén volt.

Sere üzenete: Nézőpont kérdése.

– Vele beszélsz? – érdeklődött Eli, mire felnéztem a telefonból, aztán inkább a zsebembe süllyesztettem.

– Nem teljesen világos számomra a sztorid – kerültem ki a kérdést. – Azt mondtad, jártatok. Utána pedig nyilvánvalóvá tetted a számomra, hogy ő eleve nem akar kapcsolatot, csak szórakoztató éjszakákat.

– Hát, tudod, én nem feküdtem le vele azonnal – magyarázta. Vagy úgy, Elinek kapcsolat kellett, és Ace gondolta, megadja neki, hogy aztán megfektesse.

– De később igen? – próbáltam összerakni a néhol még homályos történetet.

– Nem! – vágta rá a kelleténél jóval hevesebben.

– Oké, nyugi – tartottam fel a kezemet védekezően.

– Időközben rájöttem, hogy másokkal is találkozgat, szóval véget vetettem a dolognak. Bár így utólag belegondolva ő egy szóval sem állította, hogy hűséges lesz – kulcsolta össze az ujjait eltöprengve.

– Nehogy már magadat hibáztasd! – hüledeztem a reakciója láttán. – Szerinted ilyen egy kapcsolat kezdete? Jó esetben megegyeztek monogámiában? Nem ez az, amit eleve elvárna az ember?

– Úgy értem, szerinte nem jártunk, meg semmi.

Hát ebbe inkább bele se kérdeztem.

– És Aubree meg Kinsley? – Szinte biztosra vettem, hogy mindketten voltak már Ace-szel.

– Ők jó bulinak tartották az egyéjszakás kalandot a kar nagymenőjével – vonta meg a vállát Eli, de nem tűnt úgy, mint akit zavar a dolog.

– Aha.

Szerencsére az este további részében Wilder Ace békén hagyott. Bizonyára akadt más lány, aki önként és dalolva odaadta magát neki, megkímélve szegényt az egyedülléttől, engem meg pont hogy tőle. Eli visszament a buliba, anya pedig már aludt, mikor hazaértem, így nyugodtan ellehettem magamban. Kétszer rezdült meg a telefonom az este folyamán, és voltam olyan hülye, hogy mind a kétszer érdekelt, ki az, és mit szeretne. Miután azon kaptam magam, hogy nem stimmel, amit csinálok, kikapcsoltam a mobilt, és hasznosabb dolgok művelésével töltöttem az időm.

4. FEJEZET

Szeptember 11., szerda

Még az első előadás előtt összefutottam Rhett-tel, aki csak biccentett, és már ment is tovább. Hát, nem lettünk legjobb barátok, az egyszer biztos. Elivel is találkoztam, sőt mind a három lánnyal közös volt az órám, így egy sorba ültünk le. A szélen Kinsley, mellette Aubree, Eliana és én zártam a sort, másik oldalamon egy rakás üres székkel.

– Nagyon király volt a tegnap este – kezdte Aubree.

– Kár, hogy elmentél, Sere – folytatta Kinsley.

– Te rendben visszaértél? – fordultam Elihez.

– Igen, persze – bólintott, de úgy tűnt, nem is figyel rám, tekintete az ajtóra tapadt, ezért odafordultam én is. Mi mást is láthattam volna, mint Ace-t belépni. Az eszem megáll! Körbenézett a teremben, tekintete szinte azonnal megakadt rajtam, fejbillentés, mosoly.

– Ezt nem hiszem el – motyogtam lejjebb csúszva a széken, hátha valami varázslatos módon elnyel a padló, vagy egyszerűen székké változom.

Mire felért hozzánk a hetedik sorba, kapott vagy tíz puszit, két csókot, négy ölelést és két pofont.

– Sziasztok, lányok! – köszönt, a képén letörölhetetlen vigyorral.

– Ace – mondták nagyjából egyszerre a lányok. Hozzáteszem, Eli annyira nem volt izgatott, mint a másik kettő, ugyanakkor sem zavartnak, sem elégedettnek nem tűnt. Arra jutottam, hogy ha Kinsley és Aubree önként és dalolva hagyta a pasinak, hogy bevegye a várukat, valószínűleg nincs is vele különösebben semmi bajuk.

– Szabad ez a hely, Sere? – kérdezte Ace nyájasan.

– Nem, bocsi, foglalt – vágtam rá.

– És kinek foglalod?

– Valakinek, aki ide fog ülni, ha te elhúztad a beled, vili?

– Hazudni csúnya dolog – guggolt le, kezével a székem támláján támaszkodva. Tekintete fogva tartotta az enyémet.

– Este tízkor bömböltetni valami szar zenét az utcán, az is – feleltem gúnyosan mosolyogva.