Sherryl Woods

Kerti parti

Sherryl Woods

Ki mit főz?

Sherryl Woods

Ashley és Társa

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sherryl Woods, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Three Down The Aisle (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

© Sherryl Woods, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: What’s Cooking (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

© Sherryl Woods, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Laws of Attraction (Silhouette Books, Special Edition)

Harmadik, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2007)

Magyarra fordította: Gondáné K. Éva

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 360. számában, 2025.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-976-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sherryl Woods

Kerti parti

1. FEJEZET

Melanie még akkor is sírt, amikor berontottak a testvérei. Ha Melanie nem érzi magát olyan boldogtalannak és megalázottnak, még mosolygott is volna a harciasságukon. Nagy szerencséje volt Jeremynek, hogy nem találkozott velük.

A D’Angelo nővérekkel nem lehetett tréfálni. A bajban mindig egymás mellé álltak. A közös ellenséget e pillanatban Jeremy képviselte, aki több mint hat hónapon át hazudott Melanie-nak.

Ashley izgatottan járkált a szobában, arcán mélységes felháborodás tükröződött. Ő volt a legidősebb és egyben a legsikeresebb D’Angelo lány, aki mindig úgy érezte, hogy felelősséggel tartozik húgaiért.

– Ash, nem ülnél le végre? – nyögött fel Melanie. – Elszédülünk a járkálásodtól.

A nővére a szemöldökét ráncolta.

– Azon gondolkodom, hogy bíróság elé vonszoljam ezt a férget, vagy inkább agyonverjem.

A lányok egymásra néztek. Ashley esetében mindkét megoldás felmerülhetett jogászi végzettsége és hirtelen természete miatt.

– Mi értelme lenne, Ash? – csitította Jo. – Csak bemocskolnád vele a nevedet, és Melanie sem lenne tőle boldogabb. Ráadásul kiderülne, hogy ez az alak hónapokon át az orránál fogva vezette. Nem lenne jó, ha apa tudomást szerezne az esetről, mert akkor bizony minden szakértelmedre szükség lenne, hogy felmentsék a gyilkosság vádja alól.

Ashley felsóhajtott.

– Igazad van.

Apjuk vérbeli olasz volt, aki eddig minden udvarlójukat halálra rémítette, pedig azok rendes fiúk voltak. Az aljas Jeremy nem élné túl Max D’Angelo haragját.

– Hogy a fenébe sikerült Jeremynek eltitkolnia előlem, hogy felesége és gyerekei vannak? Most már tudom, miért nem találkoztunk soha hétvégén. Azt is mindig meg tudta indokolni, hogy miért nem megyünk nyilvános helyekre.

– Mi vette rá, hogy bevallja az igazat? Nem bírta tovább a hazudozást? – kérdezte Maggie.

– Dehogy! – legyintett Melanie. – Megláttam őket vásárlás közben. Először megpróbált félrevonni, és magyarázkodni kezdett, hogy a házassága már a végét járja. Talán el is hittem volna neki, de a felesége tekintete mindent elárult. Látszott, hogy nem először bukik le előtte. Kész csoda, hogy este el tudott szabadulni az asszonytól. Volt képe idejönni, hogy tovább puhítson!

– Remélem, egy szavát sem hitted el! – mennydörgött Ashley.

– Dehogy! – Melanie felsóhajtott. – Milyen ostoba voltam! Már hónapokkal ezelőtt rá kellett volna jönnöm. Ezek után nem dolgozhatok tovább a Rockingham Industriesnál, mert nem bírnám elviselni, ha találkoznánk.

– Egy időre el kéne utaznod – mondta Maggie elgondolkodva. – És már azt is tudom, hogy hová.

– Munkát kell szereznem – javította ki Melanie.

– Ha kevés a pénzed, nagyon szívesen adok – nyugtatta meg Ashley –, de most nem az a dolgod, hogy állás után nézz. Előbb össze kell szedned magad. Tudom, mire gondolt Maggie: a nagymama házába kellene elmenned. Emlékszel, mindig milyen nagyszerűen éreztük ott magunkat?

– Akkor még gyerekek voltunk – sóhajtotta Melanie. – A nagymama halála óta már anya sem látogatja a házat, és biztos nagyon elhanyagolt.

– Eggyel több ok arra, hogy odamenj – jelentette ki Ashley. – Jót fog tenni a munka. Estére olyan fáradt leszel, hogy azonnal elalszol. Majd felváltva meglátogatunk a hétvégeken, hogy ne legyél annyira egyedül.

– Olyan nagy teher vagyok, hogy meg akartok tőlem szabadulni? – kérdezte Melanie bánatosan.

Egyáltalán nem volt kedve elutazni az isten háta mögé, és egyedül maradni a gondolataival. A nagymamájuk háza, a Rózsa villa, Virginia állam északi részén, a Chesapeake-öböl partján állt. Lehet, hogy ma már jobban beépült a környék, de biztosan még most is mérföldeket kell autózni a legközelebbi moziig vagy bevásárlóközpontig.

– Ez nem száműzetés – nyugtatta meg Ashley.

– Meneküljek el Jeremy elől? – háborgott Melanie.

– Minden reggel találkozni akarsz vele, amikor belép a Rockingham ajtaján? – szegezte neki a kérdést a nővére. Melanie hátán végigfutott a hideg a gondolattól. – A nagyi házánál jobb helyet nem is tudok elképzelni a felejtésre – erősködött Ashley. – Kicsit összeszeded a gondolataidat, aztán a végzettségednek megfelelő állás után nézel. A végén még örülni is fogsz annak, hogy így alakult az életed.

Melanie nem tudta elképzelni, hogy pillanatnyilag bárminek is örülni tudna.

– Na jó – mondta tétován.

– Akkor ezt megbeszéltük! – vágta ki diadalmasan a nővére. – Segítünk csomagolni. Reggel korán kell indulnod, ha még sötétedés előtt oda akarsz érni.

– Még a felmondásomat sem adtam be! – tiltakozott Melanie.

– Semmi kifogás! – jelentette ki Ashley határozottan.

Melanie felsóhajtott.

– Rendben. Hogyan szerezzem meg a kulcsot? Nem akarom anyának elmesélni, mi történt. – Édesanyjuk finom hölgy volt, de ugyanolyan kemény akarattal és heves természettel áldotta meg a sors, mint Max D’Angelót.

– Ne aggódj emiatt! – Ashley egy régimódi kulcsot húzott elő a táskájából. – Nálam is van egy – mondta zavartan.

Melanie, Jo és Maggie rábámult.

– Miért?

– Olyan ez a kulcs, mint egy talizmán – mentegetőzött Ashley. – Amikor kimerült vagyok, előveszem, és erőt merítek belőle. Néha én is nagyon szívesen elmennék a Rózsa villába.

– Mégsem voltál ott évek óta! – jegyezte meg Melanie, és mosolygott nővére érzelgősségén.

– A varázslat akkor is működik, ha csak gondolok rá.

Melanie sóhajtott. Bárcsak a ház neki is ilyen csodálatos felüdülést tartogatna! Most azonban nem tudott másra gondolni, mint Jeremy árulására.

Mike minden reggel elhajtott a Lindsey-ház előtt, amikor a kislányát iskolába vitte. Nem tudott megbarátkozni az elhanyagolt épület látványával. A kert állapota még jobban elszomorította Mike-ot, mert a kertépítés volt a szakmája és a szenvedélye. Látszott, hogy azelőtt valaki nagy gonddal ültette a rózsa- és orgonabokrokat. Most azonban gyom fojtogatta az egykor féltve őrzött növényeket. Legszívesebben kiugrott volna a kocsiból, hogy munkához lásson a kertben.

Amikor hat évvel azelőtt először meglátta ezt a házat, azonnal meg akarta venni, de az ingatlanügynök szerint a tulajdonosnak nem állt szándékában eladni. Akárkié is volt a ház, úgy döntött, legyen az enyészeté.

– Apu – nyafogott Jessie –, miért álltunk meg itt? Ez a hely olyan ijesztő.

Mike ránézett hatéves, kék szemű, szőke hajú kislányára. Mike örömmel töltötte idejét a kislányával, akár jó volt Jessie hangulata, akár nem. Szegény gyereket már annyi megrázkódtatás érte! Amikor Mike megtudta, hogy koraszülött, sírós kisbabája kábítószer-függőségtől szenved, nagyon megdöbbent. Nem sejtette, hogy Linda még a kislánya kedvéért sem volt hajlandó leszokni a drogról.

A következő hat hónapot azzal töltötte, hogy megpróbálta feleségét rábeszélni az elvonókúrára. Sajnos nem hallgatott rá, és a kábítószert választotta. Így hát kénytelen volt elválni tőle.

Linda kétségbeesett szülei is elismerték, hogy nem volt más választása. Amikor a kislány elég idős lett, hogy megértse a dolgot, Mike őszintén elmondta neki az igazat, és látta, hogy Jessie nagyon.

Egyedülálló apának lenni eleve nehéz, de Jessie viselkedése még egy szent türelmét is próbára tette volna. Kisbaba korában éjjel-nappal sírt, most pedig kiszámíthatatlan és ingerlékeny volt.

Mike-nak néha minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy ne roppanjon össze.

Azért költözött a Chesapeake-öböl melletti kisvárosba, hogy nyugodt környezetben nevelhesse a lányát. Az időbeosztása rugalmas volt, és az ügyfelei megértették, hogy számára a lánya az első.

– Azonnal menjünk innen! – parancsolta Jessie, majd suttogva hozzátette: – Itt kísértetek laknak.

– Miből gondolod? – kérdezte Mike.

– Valami mozgott az ablaknál. Láttam.

– Senki nem lakik itt – nyugtatta meg Mike. – A ház teljesen üres.

– Valami mozgott – makacskodott Jessie, és már majdnem sírt.

A férfi gázt adott, és folytatta útját az iskola felé. Nem akarta, hogy a békességnek vége szakadjon. Jessie Megkönnyebbülten rámosolygott az apjára.

– Most már biztonságban vagyunk – mondta vidáman.

– Velem mindig biztonságban vagy – emlékeztette Mike.

– Tudom, apu – felelte a kislány –, de tényleg nem szeretem azt a helyet. Nem akarok újra odamenni. Ígérd meg!

– Mindennap el kell előtte mennünk – vetette ellen Mike.

– Akkor menjünk nagyon gyorsan – alkudozott Jessie. – Rendben?

Néhány perc múlva megérkeztek az iskola elé.

– Érezd magad jól, kicsim – mondta a férfi. – Iskola után itt várlak.

Mindig meg kellett nyugtatnia a lányát. A pszichológus szerint Jessie attól fél, hogy ő is elhagyja.

Jessie rámosolygott az apjára, és eltűnt az iskola kapujában.

Mike visszament a Lindsey-házhoz, mert kíváncsi volt rá, hogy Jessie tényleg látott-e valami mozgást, vagy csak a képzelődött. Elhatározta, hogy személyesen győződik meg az igazságról.

Melanie a pókhálókkal küzdött a nagymamája konyhájában. Hirtelen meghallotta a kertkapu nyikorgását, és nagyon megijedt.

Alig néhány perccel azelőtt egy autó állt meg a ház előtt. A lány a nappaliba osont, és vadul kalimpáló szívvel a falhoz lapult.

– Van itt valaki? – kérdezte egy férfihang.

Melanie kétségbeesetten pillantott körbe. A mobiltelefonja a szoba másik végében volt, a legközelebbi szomszéd pedig negyed mérföldre. Az öbölben látott ugyan néhány hajót, de vajon lesz ideje kiáltani?

Melanie megragadott egy nehéz olvasólámpát. Ezzel már komoly sérülést tud okozni bárkinek. A gondolattól kissé megkönnyebbült.

– Ki van ott? – kiáltotta. – Figyelmeztetem, hogy birtokháborítást követ el!

– Akárcsak maga!

Melanie kinyitotta az ajtót, és haragos pillantást vetett a betolakodóra.

– Nem vagyok birtokháborító – mondta, és minden erejét összeszedte, hogy ne remegjen a hangja.

A férfi legalább százkilencven centiméter magas volt, a teste csupa izom. Sötét hajában vöröses fény csillant, és a bőre már áprilisban le volt barnulva. Pólója és kifakult farmerja szorosan a testére simult.

Máskor Melanie bizonyára értékelte volna egy ilyen jó megjelenésű férfi felbukkanását, de most minden hímnemű lényt az ellenségének tartott. Ettől függetlenül megdobbant a szíve a látványtól.

– Cornelia Lindsey lakott itt, de már meghalt – jelentette ki a férfi, és kék szemével bizalmatlanul méregette.

– Tudom – mondta Melanie –, a nagymamám volt.

– Maga is a Lindsey család tagja?

– Melanie D’Angelónak hívnak. Az anyám Lindsey lány. Bostonból jöttem.

– Van személyi igazolványa?

A lány hitetlenkedve nézett a férfira.

– Nincs rányomtatva a családfám. És maga kicsoda? Talán a seriff?

– Csak egy szomszéd vagyok. Ez a ház már jó ideje üres, és ha maga valóban az, akinek állítja magát, akkor minden bizonnyal értékeli a bizalmatlanságomat.

A lány látta, hogy a férfi addig nem tágít, amíg meg nem győződik a személyazonosságáról.

Visszatette a lámpát a helyére, és az egyik polcról magához vett néhány családi fényképet.

Ezután átnyújtotta a férfinak a jogosítványát és egy gyermekkori képét.

– Ez én vagyok hatéves koromban – mondta, majd a többi fényképet is megmutatta. – Ezen a képen pedig a nagymamámmal, Cornelia Lindsey-vel fényképeztek le, nem sokkal a halála előtt. Ismerte őt?

– Nem – mondta a férfi, majd elvette a kezéből a fényképeket. Ám nem az embereket tanulmányozta, hanem valami mást.

– Tudtam! – motyogta maga elé, majd haragos pillantást vetett Melanie-ra. – Szégyellhetik magukat!

A lány összerezzent.

– Tessék?

– A kert! – förmedt rá a férfi. – Teljesen elhanyagolták!

– Én is észrevettem – ismerte be Melanie.

A férfi még mindig nem enyhült meg.

– Mit szándékozik tenni vele?

Melanie megvonta a vállát. Semmi értelme egy idegennel vitázni a kert állapotáról.

– Nem tudom – mondta végül. – Először a házat takarítom ki.

A férfi rosszalló pillantást vetett rá.

– Ne halogassa sokáig, mert most van itt az ideje. – A zsebéből elővett egy névjegykártyát, és átnyújtotta a lánynak. – Ha kész van a házzal, hívjon fel! Ezzel sarkon fordult, és elment.

Melanie közelebbről megvizsgálta a finom ízléssel készült névjegykártyát, és elolvasta a nevet. Stefan Mikelewski, kertépítő. Valóban nem szép tőlük, hogy így elhanyagolták a nagymamájuk kertjét. Talán majd igénybe veszi a férfi segítségét. Zsebre vágta a kártyát, felkapta a táskáját és az ajtó felé indult.

Be kell mennie a városba, élelmiszert és tisztítószereket venni. Előző este csak az emeleti hálószobát takarította ki, hogy le tudjon feküdni.

Ha egész héten megállás nélkül sikálja a házat, akkor sem fog végezni. Eddig csak Jeremyre haragudott, de most már a testvéreire is neheztelt, amiért ilyen helyre száműzték.

Éppen megállt egy kávézó előtt, amikor megszólalt a mobiltelefonja.

– Hogy vagy? – kérdezte Ashley vidám hangon.

– Tegnap este két órába telt, mire a kaputól eljutottam a házig – közölte Melanie bosszúsan.

– Valóban? – csodálkozott Ashley.

– Képzeld el a ház állapotát, és szorozd meg hárommal! Akkor lesz némi fogalmad arról, mennyi munka vár rám. A kertben még sokkal rosszabb a helyzet. Hamupipőkének érzem magam, akit a gonosz mostohatestvérei dolgoztatnak.

– Örülök, hogy bevált a terv! – örvendezett Ashley.

– Miféle terv?

– Ugye már nem is gondolsz Jeremyre? – magyarázta a nővére. – Most rohannom kell, várnak a bíróságon. Szeretlek.

Melanie belátta, hogy nővérének igaza van. Egész délelőtt eszébe sem jutott a férfi. Nem tudta, hogy ez a rá váró szörnyű munkának, vagy a Stefan Mikelewskivel való találkozásnak köszönhető.

Inkább a munkára fogom, mondta magában, és belépett a kávézóba. Meglepő, hogy a kertépítő ennyire megdobogtatta a szívét. Lehet, hogy csak az erőszakos modora miatt. Talán mégsem veszi igénybe ennek a mogorva férfinak a segítségét. Legjobb lenne visszamenni Bostonba.

Ekkor eszébe jutott, hogy miért jött ide, és nagyot nyelt. Semmi kedve nem volt visszatérni abba a városba, ahol Jeremy él a feleségével és a két gyermekével.

Kitakarítja a Rózsa villát, és a piszokkal együtt megszabadul Jeremy emlékétől is.

2. FEJEZET

Mike még egy hét elteltével sem tudta kiverni a fejéből a látványt, ahogy Melanie D’Angelo a nehéz lámpát markolva szembefordult vele. Azonnal észrevette, hogy a lány kék szemében bánat bujkál. A bőrén látszott, hogy olyan puha, mint a selyem. Blúzán az utolsó gomb nem volt begombolva, farmerja szorosan tapadt csípőjére és hosszú lábára. Most még jobban vonzotta a Lindsey-ház rejtélye.

A lány bánatos tekintete eszébe juttatta a saját szenvedéseit. Soha többé nem akar érzelmi viharokat az életében, és nem érdekli, hogy mi a gondja annak az idegen nőnek! Munkában sem szenvedett hiányt, ezért nem bánta, hogy a lány nem hívta fel. El kellene felejtenie Melanie D’Angelót és a Lindsey-házat.

Ekkor eszébe jutott a fénykép, amit a lán mutatott neki. A szíve a rózsák láttán dobbant meg igazán. Cornelia Lindsey nagy szeretettel ápolta a kertet, és a leszármazottai elhanyagolják ezt a csodálatos örökséget.

Azért szerette a munkáját, mert a növények – az emberekkel ellentétben – mindig meghálálták a gondoskodását. Linda hálátlan és megbízhatatlan volt, a lánya pedig kiszámíthatatlan.

Mindennap elhajtott a Rózsa villa mellett, és bekukkantott a kertbe, hogy vajon Melanie D’Angelo megmetszette-e már a rózsabokrokat. Ám a kertben semmi sem változott. A lány nem fogadta meg a tanácsát. Ennyire nem zavarja a rendetlenség? Lehet, hogy nem szándékozik sokáig itt maradni.

Csak azért állt meg a ház előtt, mert volt egy szabad órája. Nem akart egyebet, mint ápolni a jószomszédi viszonyt, és megnézni, hogyan boldogul Melanie.

Amikor a kopogásra nem válaszolt senki, benyitott, hogy megkeresse a lányt. Legalább végre megnézheti a kertet. A kilátás valóban csodálatos volt.

Annyira lekötötte a látvány, hogy alig vette észre Melanie-t. A lány egy hintán üldögélt, és olyan szomorúnak látszott, hogy a férfi legszívesebben azonnal sarkon fordult volna, hogy magára hagyja bánatával. De nem tette.

– Melanie! – szólt halkan, a lány mégis ijedten összerezzent, és a combjára öntötte a teáját.

– Elnézést – mentegetőzött a férfi, és egy zsebkendőt nyújtott át neki.

– Megrögzött szokása, hogy mindig halálra rémiszt? – kérdezte a lány ingerülten.

– Úgy látszik – vonta meg a férfi a vállát. – Bocsásson meg! Akarja, hogy elmenjek?

– Ha már itt van, üljön le – mondta Melanie mogorván. Odébb csúszott, hogy a férfinak is helyet szorítson a hintán.

Mike habozott. A hinta egyáltalán nem volt széles. Ha leül a lány mellé, kényelmetlenül közel kerül hozzá.

– Ha nem ül le, akkor én állok fel – mondta végül a lány. – Megfájdul a nyakam, ha felnézek magára.

Mivel nem volt más választása, Mike leült, és igyekezett elhúzódni a lánytól.

– Még nem nagyon dolgozott a kertben – jegyezte meg.

Úgy gondolta, biztonságosabb, ha védekezésre kényszeríti a lányt.

– Azt sem tudom, hol kezdjem. Még a házzal sem végeztem.

A férfi kételkedve pillantott rá, mire Melanie felfortyant.

– Ne nézzen így rám! Igenis nagyon sokat dolgozom! Már napok óta festem a házat. A nappalival kész is vagyok.

A férfi nem tudta leplezni a meglepetését.

– Kifestette az egész házat?

– Majdnem – mondta a lány. – Még nem jutottam el a tetőtéri hálószobákig.

– Mikor? Hogyan?

Melanie elmosolyodott.

– Azt hitte, hogy a kisujjamat sem fogom megmozdítani, hanem inkább elmenekülök?

– Őszintén szólva megfordult a fejemben. Miért maradt itt mégis?

– Mert nincs értelme máshová mennem – vallotta be a lány.

Tekintete szomorú lett, és Mike legszívesebben átölelte volna. Gyorsan ökölbe szorította a kezét, és körmeit a tenyerébe mélyesztette.

– Miért menekült el otthonról? – kérdezte.

– Nem akarok Bostonról és a múltamról beszélni.

Mike ezt meg tudta érteni.

– Rendben van. Akkor beszéljünk erről a helyről!

A lány erőtlenül elmosolyodott.

– Mr. Mikelewski…

– Mike.

– Rendben, Mike. Mire a kerti munkákra sor kerül, azt szeretném, ha elámulna. Majd ha elmegyek…

A férfi enyhe csalódottságot érzett.

– Nem áll szándékában itt maradni?

– Csak egy darabig.

– Akkor valóban igénybe kell vennie a segítségemet. Egy rövid nyaralás alatt nem tudja egyedül rendbe tenni a kertet.

Melanie elgondolkodva pillantott rá, majd bólintott.

– Rendben van, megfontolom. De ne higgye, hogy nyaralok, csak félrevonulok a világtól egy időre.

– Mennyi időre?

– Nem tudom.

– Ha elmegy, ki gondozza tovább a kertet? – Mike érdeklődve nézett a lányra. – Megint hagyják, hogy benője a gaz?

– Az igazat megvallva ezen még nem gondolkodtam – vallotta be a lány. – Most nem foglalkozom a jövővel, csak a mával.

– Egy darabig jólesik sodródni az árral – jegyezte meg a férfi halkan. Miután elvált Lindától, néhány évig ő is ezt tette. Csak Jessie miatt nem hagyta el magát teljesen. Ránézett a mellette ülő nőre, és hozzátette: – Ám egy idő után veszélyes.

– Ilyen sok tapasztalata van a sodródásban? – kérdezte a lány éles hangon.

Mike elgondolkodott.

– Mindenkinek szüksége van célra – válaszolta végül.

A lány érdeklődve pillantott rá.

– Magának mi a célja?

A beszélgetés kezdett túl komollyá és személyessé válni. Mike elmosolyodott, és távozni készült, mielőtt olyasmit mond, amit később megbánna.

– Magával kapcsolatban csak egy tervem van: rávenni, hogy tegye rendbe a kertet. – Rákacsintott a lányra. – Viszlát!

A kocsija felé menet Mike nem tudta megállni, hogy ne kukucskáljon be a nappali ablakán. Leesett az álla. Melanie tényleg kifestette a szobát! A piszkos krémszínű falak most élénksárga színben ragyogtak. A díszszegély hófehér volt, és tiszta függönyök lengedeztek a szélben. Ha Melanie D’Angelo minden szobát ilyen szépen átalakított, akkor valóban életre kelti a Rózsa villa régi szépségét.

De bánatos kék szemébe ki fogja visszahozni a régi csillogást?

Melanie lelkesen vetette bele magát a ház felújításába. Átnézett néhány lakberendezéssel foglalkozó magazint, és kiválasztotta a színeket.

Dísztárgyakat, párnákat és vázákat válogatott a helybéli boltokban. Mivel állás nélkül volt, nem akarta felélni a tartalékait, de szerencsére talált néhány olcsóbb régiségkereskedést.

A szobájában a tenger színeit szerette volna látni. Kék, halványzöld és halványszürke kiegészítőket keresett, de nem tudott ellenállni a narancs, a rózsaszín, sőt a piros kísértésének sem.

Egyik nap a szomszédos Kilmarnockban járt, és egy boltból kilépve örömmel ölelte magához legújabb szerzeményét, egy kék üvegvázát. Ekkor észrevette Mike autóját az utca másik oldalán, és a szíve nagyot dobbant. Menekülni akart, de a férfi épp ebben a pillanatban lépett ki az ingatlanügynökség ajtaján, és azonnal észrevette. Szokásos komor arckifejezésével nézett rá.

– Nagyon elégedettnek látszik – állapította meg.

A lány büszkén emelte fel a kék vázát.

– Hát nem csodálatos?

A férfi nem a vázát nézte, hanem őt.

– De, csodálatos… Még virágokat is lehetne bele ültetni.

A lány felnevetett.

– Maga a kertészkedésen kívül másra nem tud gondolni?

– Dehogynem.

– Például?

– Ebédeljen velem, és elmesélem.

A szavai nemcsak a lányt lepték meg, hanem őt magát is. Melanie legszívesebben visszautasította volna a meghívást, de nem volt kedve megint egyedül ebédelni otthon. Inkább választotta ennek a zord férfinak a társaságát.

– Rendben van.

Egy csinos, szőke pincérnő azonnal az asztaluknál termett, és étlapot tett eléjük. Melanie észrevette, hogy a lány barátságos mosollyal néz Mike-ra, de az tudomást sem vesz róla.

– Nagyon finom a rákos rakott tészta – mondta Mike –, meg a hamburger.

– És milyen a grillcsirkés cézársaláta? – kérdezte Melanie, ám a férfi válasz helyett csak felhúzta a szemöldökét. A lány felnevetett. – Ez túl nőies étel magának?

– A munkám miatt sok kalóriára van szükségem. Nekem nem elég egy sovány csirkemell és egy kupac zöldsaláta – mondta megvetően Mike.

– Gondolom, a hamburger mellé tálalt sült krumpli is fontos energiaforrás.

– Igen – felelte a férfi rezzenéstelen arccal. – De a csokoládéturmixot szeretem a legjobban.

Melanie-nak már napok óta alig volt étvágya, most mégis összefutott a szájában a nyál.

– Akkor azt kérem. Hamburgert, sült krumplit és turmixot – jelentette ki határozottan.

Amikor a pincérnő visszajött, csak futó pillantást vetett Melanie-ra, és újra Mike-ra összpontosította minden figyelmét.

– Hol volt eddig? Olyan rég nem láttam magát és Jesst.

Mike-on látszott, hogy kicsit kellemetlenül érzi magát.

– Nem értünk rá. – Melanie felé intett. – Ismeri Melanie D’Angelót? A Lindsey-házban lakik. Melanie, ő Brenda Chatham, a kávézó tulajdonosa.

Brenda kurtán biccentett Melanie-nak, és ismét Mike-ra mosolygott.

– Mit szólna a közös ebédhez, amelyről már beszéltem?

Mike a homlokát ráncolta.

– Köszönöm, de mostanában nagyon be vagyok táblázva. Most is sietek, mert vissza kell mennem dolgozni.

Brenda nem tudta leplezni csalódottságát.

– A szokásosat kéri?

Mike bólintott.

– Igen, és Melanie-nak is ugyanazt. Hogy kéred a hamburgert, drágám?

Melanie tudta, hogy a férfi miért szólítja így. Szeretné elhitetni Brendával, hogy közeli kapcsolatban vannak.

– Közepesen átsütve – mondta.

Miután a nő elment, Mike bocsánatkérő pillantást vetett Melanie-ra.

– Elnézést kérek. Brenda a fejébe vette, hogy szép pár lennénk. Már többször megpróbáltam kiábrándítani, de nagyon kitartó.

– Miért nem mondja meg neki nyíltan, hogy nem érdekli?

A férfin látszott, hogy elszörnyed a gondolattól.

– Az nagyon durva lenne.

Melanie felnevetett, holott zavarta, hogy a férfi ennyire nem őszinte.

– Szerintem nyíltan kéne beszélnie vele. Nagyon vonzó nő.

A férfi a konyha irányába bámult.

– Tényleg?

Létezik olyan férfi, aki nem vesz észre egy jó alakú, barátságos szőke nőt? Talán a titokzatos Jess miatt ilyen közönyös, akit Brenda említett.

– Ki az a Jess?

Mike-ot meglepte a kérdés.

– A lányom – mondta végül. – Hatéves. Különben Jessie-nek hívják.

A lánynak eszébe jutott, hogy Jeremy eltitkolta előle a családját.

– Mikor akarta elárulni, hogy van egy lánya? – kérdezte hűvösen.

A férfi összehúzta szemét.

– Nem titok. Mindenki tudja a városban.

– Én nem. No és a felesége?

– Nincs – mondta a férfi kurtán, és ugyanolyan merev lett, mint Melanie. – Beszéljünk valami másról.

– Például?

– Bostonról és arról, hogy miért menekült el onnan.

Melanie azonnal megértette a férfi célzását. Mindkettejüknek vannak titkaik. Melanie mégis szerette volna tudni, hogy Jess anyjának mi a szerepe a férfi életében.

– Maga és Jess mamája elváltak?

– Igen.

Melanie furcsa megkönnyebbülést érzett. Akármilyen titka van Mike-nak, nem fogja olyan kellemetlen meglepetés érni, mint Jeremy esetében. A férfi feszült viselkedése és sötét tekintete elárulta, hogy valamit még rejteget előle.

Ekkor megjelent Brenda a hamburgerekkel. Mike tányérját sokkal nagyobb gonddal helyezte az asztalra, mint Melanie-ét. Ráadásul a lány hamburgere eléggé égettnek látszott.

– Cseréljünk – mondta Mike komor arccal.

Melanie rábámult.

– Miért? Maga sem égetten rendelte.

– Nem, de a magáé miattam lett ilyen. Majd én megeszem.

– Így is jó lesz. – A lány beleharapott a cipőtalp keménységű húsba, és tettetett élvezettel kezdte rágni.

A férfi sóhajtott, és odaintette Brendát.

– Van egy kis gond. Melanie hamburgerét szénné égették. Kérek egy másikat, de azt ingyen. És legközelebb ügyeljen rá, hogy Melanie azt kapja, amit kért.

A lány nem tudta, hogy ő lepődött-e meg jobban, vagy Brenda. Mindkettejüket megdöbbentette Mike szigorú hangja. Brenda erőltetett mosollyal fordult Melanie-hoz.

– Elnézést a tévedésért. Hozok másikat.

– Köszönöm – mondta Melanie.

– Majd leszidom a szakácsot – ígérte a nő.

Amikor Brenda elment, Melanie haragos pillantást vetett Mike-ra.

– Nem kellett volna ilyen nagy ügyet csinálni belőle.

– Dehogynem. Nem maga mondta, hogy legyek hozzá őszinte?

Melanie elfojtott egy mosolyt.

– Én arra gondoltam, hogy mondja meg neki, miért nem akar járni vele.

A férfi csak megvonta a vállát.

– Brenda szép nő, és kedvesnek látszik. Miért nem érdekli?

– Az életem így is elég bonyolult. Nem akarok semmilyen kapcsolatot.

Melanie ezt meg tudta érteni.

– Könnyebb a rózsákkal foglalkozni, mint egy nővel, igaz?

A férfi halványan elmosolyodott.

– A számból vette ki a szót.

– Eszembe jutott, hogy maga szerint a rózsáim nagyon rossz állapotban vannak. Talán jó lenne, ha a gondjaiba venné őket.

A férfi mosolygott.

– Ezek szerint meggondolta magát, kedvesem?

– Nem vagyok a kedvese – mondta a lány ingerülten. – Mindig ilyen lehetetlenül viselkedik?

A férfi most már nevetett.

– Azt mondják. – Ezzel felállt. – Most mennem kell. Kedvesem.

A lány újra tiltakozni akart, de észrevette, hogy Brenda feléjük tart. Mike lehajolt, és egy csókot lehelt Melanie ajkára. Semmi kétség, hogy csak Brenda előtt akarta az összetartozásukat bizonyítani, de Melanie ajka lángra gyúlt. Egy szót sem tudott kinyögni. Remegő ujjakkal megragadta a poharat, és felhajtotta az utolsó korty csokoládéturmixot. Brenda fagyos pillantást vetett rá, és Melanie tudta, hogy önhibáján kívül szerzett egy ellenséget a városban.

Melanie-t az orgonaillat kicsalogatta a kertbe. Április második hetében jártak, és már évek óta nem érezte ezt a különleges illatot.

Elhatározta, hogy megmenti az orgonát. Megkereste a kerti fészer kulcsát, és rengeteg szerszámot talált. Megragadott egy metszőollót, és nekiesett az orgonabokrokat fenyegető gyomoknak. A vad kúszónövények indáit lenyeste, majd gyökerestől kitépte őket a földből.

Ekkor a kert előtt megállt egy autó. Halk, izgatott beszédet, majd sikítást hallott.

– Ne! Apu, ne!

Melanie leejtette az ollót, és odarohant a kapuhoz. Mike éppen egy kapálózó, sikítozó gyermeket próbált kiráncigálni az autóból.

– Mi a baj? – kérdezte Melanie.

Mike felkapta a fejét, és beverte az ajtókeretbe.

– Ne ijedjen meg – közölte fáradt hangon. – A lányom valami miatt fél ettől a háztól. Azt hiszi, hogy kísértetek lakják.

Melanie a kétségbeesett kislányra nézett, és félrevonta Mike-ot.

– Hadd próbáljam meg! Gondolom, ő Jessie.

– Igen.

Melanie belenézett a kislány mélykék szemébe.

– Szia, Jessie, Melanie vagyok! – mondta nyugodt hangon. – Én lakom itt.

A kislány komoran bámult rá. Melanie türelmesen várt.

– Te kísértet vagy? – kérdezte Jessie ijedt suttogással.

Melanie elfojtott egy mosolyt.

– Meg akarod tudni?

A kislány szemében érdeklődés csillant.

– Azt hogy lehet?

– Csípj meg!

– Nem fog fájni? – kérdezte aggódó hangon Melanie-t.

– Ha szellem vagyok, akkor nem.

Jessie kinyújtotta apró kezét, és gyengéden megcsípte Melanie karját.

– Jaj! – mondta Melanie, és eltorzította arcát, mintha nagyon fájna neki.

– Bocsánat! – suttogta azonnal Jessie.

– Semmi baj. Akkor most már tudjuk, hogy nem vagyok kísértet.

Jessie-n látszott, hogy még mindig kételkedik.

– Van kedved bejönni? – kérdezte Melanie. – Megnézzük, hogy laknak-e szellemek a házban, és az apukád majd elkergeti őket. Mit szólsz hozzá?

Jessie félénken bólintott, és kinyújtotta a karját Melanie felé.

Amikor beléptek a kapun, Mike meglepődött a gyomokkal teli zsákok láttán.

– Szóval nekiállt kertészkedni – jegyezte meg.

– Órák óta csinálom.

– Kezdetnek nem rossz – morogta a férfi.

Melanie visszafogta magát, mert érezte, hogy Jessie aggódva figyeli őket.

– Azért látogatott meg, hogy bosszantson?

– Azért jöttem, mert éppen White Stone-ba megyünk, egy kertészetbe. Arra gondoltam, talán lenne kedve velünk tartani.

– Először meg kell tisztítani a kertet, mielőtt bármit el tudok ültetni.

– Tervezgetni azért lehet. Hozza el azt a fényképet, amelyet a múltkor láttam. Addig én megmutatom Jessie-nek a hintát.

Melanie-t bosszantotta, hogy a férfi parancsolgat neki, ugyanakkor meghatotta a segítőkészsége. Mivel a szaktanácsadásért egy fillért sem kért, ostobaság lenne nem igénybe venni a szolgálatait.

– Megígértem Jessie-nek, hogy körbejárjuk a házat – mondta a férfinak. – Szellemeket fogunk irtani.

Mike elmosolyodott.

– Akkor menjünk be!

Jessie felpillantott az apjára.

– Félsz, apu?

– Nem ijedek meg egy ostoba szellemtől.

Amíg Mike Jessie-vel körbejárta a házat, és nagy buzgalommal átvizsgálta a lehetséges búvóhelyeket, Melanie megmosta a kezét, és gyorsan megfésülködött.

– Egy szellemet sem találtunk – jelentette Mike kötelességszerűen, aztán kivitte a lányát a kertbe.

Kifelé menet Melanie magához vette a fényképet. Hallotta Jessie vidám kacagását a hátsó kertből. Megkerülte a házat, és megpillantotta őket. A víz partján álltak, Jessie Mike vállán ült, és kétségbeesetten kapaszkodott a hajába.

– Ne, apu! Ne!

– Nem akarsz fürödni? – kérdezte tréfásan a férfi, és még egy lépéssel közelebb ment a vízhez.

Melanie megállt, és néhány percig csendben élvezte a látványt. Mike éppen ebben a pillanatban fordult hátra, és a nevetése elhalt.

– Minden rendben?

Melanie mosolyt erőltetett az arcára.

– Igen.

– Megmentettél – nézett rá Jessie. – Apu azt akarta, hogy fürödjek, pedig még nagyon hideg van.

– Nem hiszem, hogy aggódnod kéne. Apukád nagyon vigyáz rád.

Jessie bólintott.

– Igen, de ő nem az anyukám. Az anyukák tudják, hogy ilyenkor még nem szabad fürödni.

Melanie észrevette, hogy Mike szemében egy pillanatra fájdalom villant.

– Az apukák is tudják ezt – nyugtatta meg Melanie Jessie-t. – Azt hiszem, nyugodtan megbízhatsz az apukádban.

Mike hálás tekintettel nézett Melanie-ra, majd berakta Jessie-t a hátsó ülésre, és bekapcsolta a biztonsági övet.

– Az én apukám mindent tud a növényekről – jelentette ki büszkén Jessie. – Az emberek azért fizetik, hogy rendbe tegye a kertjüket. Engem is megtanít kertészkedni.

– Van saját kerted? – kérdezte Melanie a kislányt.

Jessie bólintott.

– Most nyáron lesz. Tököt, paradicsomot és babot fogok ültetni a nyusziknak. Már mindent elterveztem. Ma vesszük meg a magokat.

– Te mit fogsz termeszteni a kertedben?

– Még nem tudom – ismerte be a lány. – Az apukád segít nekem eldönteni.

– Megnézzük, milyen virágokat ültessünk a kertbe – vágott közbe Mike. – És talán egy kis konyhakertet is tervezhetünk.

Melanie elképzelte, milyen jó lenne egy saját termesztésű, lédús paradicsomba beleharapni! Bár lehet, hogy mire megérik, már nem is lesz itt.

– Mennyi idő alatt érik meg a paradicsom? – kérdezte.

– Körülbelül hatvan nap, a fajtától és az időjárástól függően.

– Az túl sok idő – mondta a lány, és bánatosan felsóhajtott.

– Talán mégis úgy dönt, hogy itt marad…

A lány megrázta a fejét.

– Az lehetetlen.

– Vissza kell mennie dolgozni?

– Nem.

– Van barátja?

– Nincs.

– Akkor miért nem marad itt, hogy leszüretelje az első saját termesztésű paradicsomát?

– Mert addigra elfogy a pénzem – vallotta be őszintén. – Előbb-utóbb vissza kell mennem Bostonba, hogy állást keressek.

– Itt is elhelyezkedhet – jegyezte meg a férfi. – Főleg nyáron. Milyen területen dolgozott idáig?

– Marketing szakon végeztem, de a főiskola után recepciósként dolgoztam.

Mike hitetlenkedve nézett rá.

– Ilyen nehéz a marketing területén elhelyezkedni?

A lány úgy érezte, hogy magyarázkodnia kell.

– Ez az állás ideiglenes volt, és azt ígérték, hogy hamarosan marketingesként alkalmaznak a cégnél.

Érezte, hogy milyen nevetséges, amit mond. Éveket vesztegetett el várakozással ahelyett, hogy a saját kezébe vette volna az élete irányítását. Jeremy többször megígérte, hogy közbenjár a főnökségnél, de nem történt semmi.

Szerencsére Mike nem kérdezett többet, mert megérkeztek a kertészethez. Jessie ragaszkodott hozzá, hogy Melanie vegye ki a kocsiból. Mike bocsánatkérő pillantást vetett rá.

– Nem baj? Ha valamit a fejébe vesz, nem hajlandó tágítani.

– Nem, dehogy – nyugtatta meg Melanie, és kisegítette Jessie-t a kocsiból. Amikor a kislány megfogta a kezét, Melanie szívét elárasztotta egy ismeretlen érzés.

– Segítesz nekem kiválasztani a magokat? – kérdezte Jessie. – Tudom, hogy hol vannak.

– Nem akarod inkább az apukádat megkérni? Ő a szakember.

– Inkább te segíts nekem! – erősködött Jessie. – Légy szíves!

Melanie meglepődött, mert a kislány hangja már-már hisztérikus volt. Mike-ra nézett, hogy mit szól hozzá.

– Menjenek csak! – biztatta a férfi. – Majd később elmesélek valamit.

Melanie bólintott. Jessie elrángatta magával, a férfi pedig csodálkozva nézett utánuk.

– Itt vannak – mutatta Jessie. – Látod azokat a szép képeket? Megmutatják, hogy milyen lesz a növény, amikor megnő.

Ekkor felbukkant Mike, és egy nagy bevásárlókocsit tolt, amely teli volt növényekkel.

– Ennyi el sem fér a kertemben! – kiáltott fel Melanie.

– Mások is megbíztak a vásárlással – nyugtatta meg a férfi. – Magának néhány évelő növényt választottam a fénykép alapján. Mályvát, lángvirágot és gyűszűvirágot. Hoztam még néhány liliomot is. Nem sok, de egyelőre elég. – A férfi a lány szemébe nézett. – Mi a véleménye?

Melanie kényszeredetten elmosolyodott.

– Azt hiszem, erre mindenképpen szükség van, de előbb meg kell beszélnünk a munkadíjat.

– Ingyen csinálom – vágta rá a férfi.

– Mike, ezt nem fogadhatom el. Maga ebből él, ezért meg kell fizetnem a segítségét.

A férfi azonban nem tágított.

– A mai délutánt például magának köszönhetem.

A lány nem értette, miért mondja ezt.

A férfi Jessie felé intett, aki a kocsin üldögélt, és elégedetten szorongatta a magos zacskót a kezében.

– Nagyon sokat segített, hogy lefoglalta Jessie-t.

– De én csak segítettem neki kiválogatni néhány magot! – tiltakozott Melanie.

– És közben sikerült néhány dühkitörést megakadályoznia – fejezte be a mondatot Mike. – Én soha nem voltam ilyen ügyes. Ha még nem vette volna észre, Jessie nagyon akaratos.

– Akárcsak a legtöbb gyerek. Egy kis ravaszsággal ügyesen lehet kezelni őket.

– Ravaszsággal és türelemmel – javította ki Mike. – Nekem egyik sincs. Nagyon hálás vagyok magának.

– Akkor köszönettel elfogadom a segítségét.

A férfi megkönnyebbülten mosolygott. Melanie-nak hirtelen támadt egy jó ötlete.

– Mi lenne, ha elmennénk fagyizni?

Jessie felkapta a fejét.

– Nagyszerű! – kiáltotta.

Mike vonakodva bólintott.

– Maga fogja feltakarítani a rendetlenséget – figyelmeztette a lányt.

– Nem lesz semmi baj – mondta vidáman Melanie.

A férfi hosszan nézett a lány szemébe.

– Azt csak hiszi.

3. FEJEZET

Mike-ot nagyon meglepte, hogy Jessie ilyen hamar megkedvelte Melanie-t. A kislány egész nap úgy viselkedett, mint egy angyal. Ám tapasztalatból tudta, hogy ez nem marad így sokáig. A gyomra idegesen összeszorult, amikor a cukrászda előtt kiszálltak az autóból. Most már nem volt visszaút.

A kocsiban Jessie egész úton arról beszélt Melanie-val, hogy milyen fagylaltot válasszon, és mit kérjen a tetejére. Melanie végtelen türelemmel tárgyalta meg a kislánnyal a lehetőségeket.

– Eldöntötted? – kérdezte Mike, amikor beléptek a cukrászdába. Nagyon sok kínos élménye fűződött ehhez a helyiséghez, amikor a kislánya heves jelenetet rendezett.

– Csokoládéfagyit kérek, rengeteg tejszínhabbal és málnaöntettel. A tetejébe pedig rolettit– vágta rá Melanie mindenkit megelőzve. – És te, Jessie?

– Én is ezt kérem – válaszolta a hatéves kislány mohón.

– Nagyon jól választottál – dicsérte meg Melanie. – És maga, Mike?

A férfit nagyon meglepte a lány ügyes csele.

– Én is csatlakozom. Keressenek asztalt, addig én kifizetem a fagylaltot.

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Melanie. – Én hívtam meg magukat.

Jessie felnézett a lányra.

– Mindig a fiúk fizetnek, amikor randevúznak egy lánnyal. Ugye, apu?

– Ez nem randevú – vágta rá sietve Melanie.

Mike-nak ellenkezni támadt kedve.

– Majdnem az – erősködött. – De azért remélem, nem kell megverekednem a kegyeiért. – Ezzel megtáncoltatta a karizmait, és alig tudta visszatartani a mosolyát, mert észrevette, hogy Melanie nem tudja levenni a szemét a karjáról.

Idáig hűvös közönnyel kezelte őt, ezért meglepte a változás. Nem tudta, hogy örüljön neki, vagy inkább aggódjon miatta.

Melanie odavezette Jessie-t egy asztalhoz, és Mike ismét meglepődött a kislány nyugodt és engedelmes viselkedésén. Lehet, hogy Jessie-nek anyai gondoskodásra van szüksége?

Aztán eszébe jutott, hogy Melanie bizonyára az újdonság erejével hat rá. Odafigyel a kislányra, Jessie pedig erre vágyott a legjobban. Mégis bosszantotta, hogy Melanie-nak ilyen könnyedén sikerült megnyugtatnia a lányát. Féltékeny, pedig hálásnak kéne lennie neki! Csendben átkozta magát az ostobaságáért.

Amikor az asztalhoz ért a fagylaltkelyhekkel, Jessie éppen az iskoláról és a barátnőiről csacsogott Melanie-nak. Mike öt perc alatt többet tudott meg Jessie iskolai életéről, mint az eddig eltelt hónapok során. Újra elfogta a féltékenység.

– Elejtettem!

Jessie hangja olyan haraggal és elkeseredéssel csattant fel, hogy mindenki feléjük fordult a helyiségben.

– Semmi baj – mondta Melanie halkan, és letörölte a Jessie ölébe toccsant fagylaltot.

– Nem! Az egész el van rontva! – makacskodott Jessie, és messzire dobta a kanalát. – Nem szeretem a fagyit.

Le akarta lökni a kelyhet az asztalról, de Mike odanyúlt, és elhúzta a közeléből.

– Elég legyen! – mondta szigorú hangon.

– Az enyém! – sikította Jessie, és megpróbálta megütni az apját.

Melanie egy pillanatra megdermedt a váratlan dühkitörés láttán. Mike arra számított, hogy egy ügyes kifogással kimegy a mosdóba, vagy valami más módját keresi a menekülésnek. Ehelyett a lány a saját kelyhét is félretolta.

– Nekem is elég volt – mondta. – Jessie, mi lenne, ha kimennénk, és ott várnánk meg apukádat?

Mike tiltakozni akart, de a lány alig észrevehetően megrázta a fejét.

– Gyere, Jessie! A szomszéd üzletben láttam néhány nagyon érdekes könyvet. Meg akarod nézni őket?

Jessie szipogott, és a könnyeit nyelte. Nem tudta, mit tegyen. Végül a kislány lekászálódott a székéről, és Melanie-nak nyújtotta a kezét.

– Kaphatok egy könyvet a rákokról? – kérdezte reménykedve.

– Ha van a boltban, akkor igen – ígérte Melanie.

Jessie arca felragyogott.

– Van, méghozzá egy egész sorozat. Kettőt már megkaptam, de szeretném megkapni a harmadikat is.

– Megnézzük – felelte Melanie.

Mike elgondolkodva kanalazta a fagylaltot, és örült a váratlan megoldásnak. Hálás volt Melanie-nak, hogy ilyen türelmes Jessie-vel. Kár, hogy nem marad sokáig. Hamarosan itt a nyár, és neki szüksége lenne valakire, aki vigyáz a kislányra. Szívesen alkalmazná Melanie-t, ha elvállalná.

Legszívesebben azonnal megkérdezte volna a lányt. Már régen nem volt ilyen békés és elégedett, mint ma. Lehet, hogy már évek óta arra vár, hogy egy Melanie-hoz hasonló nő jelenjen meg az életében, aki mindkettőjüket szereti?

Nem, tiltakozott elszántan. Szó sem lehet róla!

Ám a tiltakozása nem volt őszinte. Ma valami megváltozott. Már nemcsak a Rózsa villa kertjét akarta rendbe hozni, hanem sebzett szívét is.

Melanie már előbb észrevette, hogy Mike félénk óvatossággal kezeli a lányát, mintha minden erejével igyekezné megelőzni a dühkitöréseit. Jessie persze okos kislány volt, és hamar megtanulta, hogyan használja ki apja gyengeségét.

Melanie mégis nagyon megkedvelte, de tudta, hogy nem helyes a kelleténél jobban megszeretnie a kislányt, és nem szabad megengednie, hogy az kötődjön hozzá. Mégis nagyon élvezte, ahogy Jessie hozzábújik, miközben böngészték a könyveket.

– Nekem ez tetszik a legjobban – jelentette ki Jessie, miután legalább egy tucat könyvet végignéztek. – Tényleg az enyém lehet?

– Persze. Ajándékba adom – mondta Melanie.

Jessie aggódó arccal nézett rá.

– Te és apu barátok vagytok?

– Igen – felelte Melanie, és nem értette, hogy ez miért fontos.

– Akkor rendben van – derült fel a kislány arca. – Idegentől nem fogadhatnám el.

– Értem – bólintott Melanie. – Ha akarod, megkérdezhetjük az apukádat is.

Jessie vágyakozva nézegette a könyvet.

– És ha nemet mond? – kérdezte bátortalanul.

– Majd én elintézem – biztosította Melanie, pedig nem volt joga ahhoz, hogy ilyen magabiztos legyen.

Lehet, hogy túl messzire ment. Bár Mike-nak nem volt kifogása ellene, sőt megkönnyebbülést látott az arcán. Az volt az érzése, hogy a férfi sokat küszködik a lánya nehéz természete miatt.

Jessie hirtelen megragadta a könyvet, és felugrott.

– Apu, nézd, milyen ajándékot akar venni nekem Melanie!

Melanie felnézett a férfi komor arcára, és érezte, hogy túllőtt a célon.

– Csak egy könyvről van szó. Ráadásul az egész első oldalt felolvasta nekem, méghozzá minden segítség nélkül. Ezért úgy gondoltam, hogy megérdemli.

Mike tekintete megenyhült. Lehajolt a kislányhoz.

– Elolvastad az egész első oldalt?

– Igen. Akarod hallani?

– Naná!

A kislány leült a padlóra, kinyitotta a könyvet, és lassan, de hiba nélkül olvasni kezdett. Amikor végzett, felnézett az apjára.

– Ügyes voltam?

Mike boldogan mosolygott.

– Nagyon! Tiéd lehet a könyv, de majd én kifizetem. – Elővette a pénztárcáját, és odaadott Jessie-nek egy bankjegyet. – Vidd oda a pénztárhoz.

– Rendben! – A kislány vidáman elszaladt a közeli pénztárhoz.

– Én akartam megvenni – jegyezte meg Melanie. – Az én ötletem volt.

– Tudom, de jobb így.

– Mike, ez csak egy könyv.

A férfi aggódó tekintettel nézte a lányt.

– Jessie másképp gondolhatja. Ne ígérjen neki semmit, Melanie, hiszen nemsokára elmegy.

A lány most értette meg, miről van szó.

– Most egy kalap alá vesz az exfeleségével?

A férfi arca elkomorodott.

– Maga egyáltalán nem hasonlít Lindára – mondta keserűen –, de akkor is elmegy. Meg kell védenem a lányomat a csalódástól, nehogy azt higgye, megint cserben hagyták.

Melanie úgy döntött, hogy semmi értelme folytatni ezt a beszélgetést, ezért némán követte a férfit az autóhoz.

Elaludt a hátsó ülésen, és akkor sem ébredt fel, amikor Mike gyorsan kiszedte a virágokat a csomagtartóból.

– Tartsa őket nedvesen! Ha lesz egy kis időm, eljövök és segítek az ültetésben.

– Köszönöm – mondta a lány. – Nagyon kedves volt, hogy elvitt magával.

A férfi kurtán biccentett, majd beült a kocsiba, és elhajtott. Melanie utánanézett, és arra a nőre gondolt, aki így megsebezte.

Melanie igencsak meglepődött, amikor Mike hétfőn reggel megjelent az ajtajában.

– Ráér egy percre? – kérdezte a férfi, és látszott, hogy zavarban van.

– Jöjjön be!

A férfi leült a konyhaasztalhoz, és kerülte Melanie tekintetét. A lányt egyre jobban idegesítette a csend.

– Gondolom, újra figyelmeztetni akar, hogy tartsam távol magam Jessie-től – mondta végül.

– Azért jöttem, hogy elnézést kérjek – nézett végre a szemébe Mike. – Úgy viselkedtem, mintha valami rosszat tett volna, pedig egész nap nagyon kedves volt. Más biztosan elmenekült volna a cukrászdából, hogy ne kelljen részt vennie egy kínos jelenetben.

– Egyáltalán nem volt nagy dolog. Jessie remek gyerek.

– Problémás gyerek – javította ki a férfi. – Biztosan maga is észrevette.

– Persze, hiszen elváltak a szülei.

– Nem csak azért… – A férfi keresgélte a szavakat. – Az anyja kábítószerezett a terhessége alatt, és ezért Jessie drogfüggőséggel született.

– Szegény kislány!

– Most már elég jól van, de megmaradtak bizonyos tünetek. Például időnként egy semmiség miatt dührohamot kap. Ilyenkor egyik pillanatról a másikra kezelhetetlenné válik. Olyan, mintha egy időzített bombával élnék együtt, és nem tudom, hogy mikor fog robbanni.

Melanie mindkettejüket nagyon sajnálta.

– Ez szörnyű lehet magának és Jessie-nek is.

A férfi összeráncolta a szemöldökét.

– Nem azért jöttem, hogy sajnáltassam magam. Csak szerettem volna elmondani, miért aggódom érte annyira, és miért féltem a csalódástól. Jessie-vel így is elég nehéz bánni, de még nehezebb lenne, ha az életünkben mások is felbukkannának, majd eltűnnének.

Mike felállt.

– Csak ezt szerettem volna elmondani. Jobb, ha most megyek. A hét közepén eljövök, és segítek magának.

– Nem sürgős – mondta a lány. – Nagyra értékelem, hogy még velem is bajlódik.

Amikor kikísérte Mike-ot, az ajtóban állva megérintette az arcát.

– Maga nagyon jó apa, és remekül helytáll a nehézségekben.

A férfi szemében meglepetés csillant.

– Miért mondja ezt?

– Az apámra emlékeztet, és nála nincs jobb apa az egész földön. Lehet, hogy Jessie-nek hiányzik az anya az életéből, de nagyon nagy szerencse, hogy ilyen apja van.

A hatalmas termetű, erős férfi most zavarba jött. Aztán hirtelen lehajolt, és váratlanul megcsókolta a lány ajkát. Csak futó érintés volt, Melanie mégis úgy érezte, hogy lángra gyúl a teste.

Mike már majdnem az utcán volt, amikor végre hátranézett. A lány ajkára szorított kézzel nézett utána.

Melanie azért jött a Rózsa villába, hogy megnyugodjon, most viszont ettől az ártatlan csóktól olyan szenvedély ébredt a testében, amilyet soha nem érzett Jeremy karjában. Ez bizony veszélyes…

Mike megszállottként dolgozott egész nap, hogy kiverje a fejéből a csókot. Pedig alig érintette meg a lány ajkát! Tulajdonképpen csak arra volt kíváncsi, hogy viselkedik majd Melanie. A kis tréfa rosszul sült el, mert egész nap forrt a vére, és nem tudta elfelejteni a lány illatát.

– Nem úgy volt, hogy mi fogunk dolgozni? – kiáltott rá Jeff Clayborne.

– Csak besegítek egy kicsit – válaszolta Mike, és megtörölte a homlokát.

– Pihenj már egy kicsit! Gyere, igyunk egy kis jegesteát! – mondta Jeff.

– Inkább ásványvizet iszom – mondta Mike, és egy palackkal a kezében leült Jeff mellé egy tölgyfa árnyékában.

Jeff ránézett.

– Valami baj van?

– Nincs, miért?

– Akkor szoktál ilyen keményen dolgozni, amikor baj van Jessie-vel. Különben csak lődörögsz és parancsolgatsz.

– Nagyon vicces vagy – morogta Mike. – Semmi baj nincs Jessie-vel.

– Akkor Jessie új barátnőjével van gond – kockáztatta meg Jeff ártatlan arccal.

Mike tudta, hová akar kilyukadni. Hihetetlen, hogy milyen gyorsan terjed a pletyka egy ilyen kis városban!

– Milyen új barátnőről beszélsz? – kérdezte, és igyekezett közömbös arcot vágni.

– Hallottam egy hosszú lábú, kék szemű szőkeségről. – Jeff vigyorgott. – Hallottam, hogy nemrég jött a városba, és Cornelia Lindsey unokája. Azt beszélik, hogy szombaton hármasban lófráltatok. – Jeff elnevette magát. – Ha titokban akarod tartani a magánéletedet, rossz lakóhelyet választottál. Ráadásul már nagyon sokan szerettek volna kiházasítani, amióta ideköltöztél, ezek után érthető az emberek kíváncsisága, amikor felbukkan melletted valaki.

– Melanie-nak semmi köze a magánéletemhez – erősködött Mike. – Az ügyfelem. Vagy valami olyasféle.

– Hogy lesz valakiből „olyasféle” ügyfél? – gúnyolódott Jeff. – Ráadásul éppen a múlt héten mesélted, hogy egy darabig nem vállalsz több munkát.

– Segítek neki rendbe tenni a nagymamája kertjét.

Jeff huncut pillantást vetett rá.

– És a fizetség is „olyasféle” lesz? Mi az árfolyama az ilyen segítségnek? Egy ebédmeghívás? Egy hancúrozás a fűben?

Mike most már tényleg mérges lett.

– Szó sincs ilyesmiről!

Jeff felemelte a kezét.

– Jól van, jól van, ne izgasd fel magad! Csak vicceltem. Jeff összehúzta a szemét.

– Tényleg tetszik az a nő?

– Nem! – ellenkezett Mike.

Jeff egy darabig figyelmesen nézte, aztán kitört belőle a nevetés.

– Barátom, te túl hevesen tagadsz.

Lehet, hogy Jeffnek igaza van, de akkor sem kellene ennyire örülnie. Mike lassan felállt, megitta a maradék ásványvizet, és Jeff szemébe nézett.

– Tévedsz – közölte csendesen.

Jeff jókedve nem lankadt.

– Dehogy. Én is így beszéltem Pamről, még negyedórával az esküvőnk előtt is.

– Ez velem nem fog megtörténni – rázta a fejét Mike.

Jessie miatt nem engedheti meg magának, hogy Melanie-val bármi legyen köztük. A barátja nem hisz neki, de a csók óta ő is elbizonytalanodott. Talán nem is volt olyan ártatlan dolog az a közös kirándulás a kertészetbe? A pletykát mindenesetre elindította a városban…

Hétfőn éjjel szakadni kezdett az eső, és még szerdán sem hagyta abba. A kert valóságos sártengerré változott.

Melanie úgy érezte megbánta, hogy a Rózsa villába jött. Nagyon unatkozott, és magányosnak érezte magát. Ráadásul megint egy olyan férfiról álmodozott, aki nem lehet az övé.

Mike szingli volt, mégsem szabad. A lányának szentelte az életét, és ki tudja, milyen érzelmekkel viseltet a volt felesége iránt. Melanie nem akart újra olyan férfit, akinek foglalt a szíve.

Legjobb lesz, ha összecsomagol, és visszamegy Bostonba, mielőtt a férfi csókjának emléke elveszi a maradék józan eszét. Itt lenne az ideje, hogy találjon egy jó állást, és rengeteg új elfoglaltságot keressen magának. Akkor talán leszokik arról, hogy mindig elérhetetlen férfiak után epekedjen.

Melanie mégsem tudta elhagyni a Rózsa villát. Még egyszer megnézte a fényképet, amelyet Mike olyan elragadtatással tanulmányozott. A férfinak igaza volt: vissza kell állítani a kertet az eredeti állapotába. Ennyivel tartozik a nagymamája emlékének. De ha az eső ilyen vigasztalanul esik, nyár lesz, mire a föld felszárad, és elültetheti az első virágot.

Egyre mélyebbre süllyedt az önsajnálatban, amikor kopogtak a bejárati ajtón. Odasietett az ajtóhoz, de megtorpant, mert Mike és Jessie csuromvizes alakját pillantotta meg a verandán. Elöntötte a forróság. Túlságosan megörült nekik, és ez aggasztó jel.

Ám a józan észnek fittyet hányva mégis be fogja engedni az elázott jövevényeket.

– Csónakkal jöttetek? – kérdezte, és félreállt, hogy bejöhessenek.

Jessie az apja kezét szorongatta, és némán nézett Melanie-ra.

– Feszült a hangja. Az idegeire megy az időjárás? – kérdezte Mike.

– Igen – ismerte be Melanie. – Szia, Jessie!

Jessie felnézett rá, és elmosolyodott.

– Szia!

– Adják ide a kabátokat – mondta Melanie. – Szereted a forró csokit, Jessie?

A kislány arca felderült.

– Imádom!

Melanie bevezette a vendégeket a konyhába és Mike-ra pillantott. A férfi haja begöndörödött az esőtől, és ez nagyon jól állt neki. Vonzóbb volt, mint valaha.

– Kávét kér, vagy teát? – kérdezte a lány.

– Mindegy. Csak beugrottunk, hogy megnézzük, nem mosta-e el az eső.

– Amint látja, még mindig itt vagyok. – Egy tál sütemény felé intett. – A sütemény kicsit odaégett, de talán ehető. Vegyenek belőle!

Jessie kérdőn pillantott az apjára. Amikor a férfi bólintott, a kislány elvett egy darabot, és beleharapott. Melanie arra számított, hogy kiköpi, de Jessie felült egy konyhaszékre, és boldogan majszolta tovább.

Melanie Mike-hoz fordult.

– Maga nem meri megkóstolni?

A férfi felnevetett.

– Pontosan úgy fest, mint amit én szoktam sütni. Igaz, Jessie?

– Apu mindent odaéget – válaszolta Jessie teli szájjal.

– Viszont a müzlit sosem rontom el – tiltakozott a férfi.

Melanie tiszta szívből kacagott.

– Ha ilyen elnézőek velem szemben, akkor talán meg merem hívni magukat vacsorára.

– Ma este? – kérdezte mohón Jessie. – Apu ma konzervspagettit akart készíteni.

– Azt talán túl tudom szárnyalni – vélte a lány, és Mike szemébe nézett. – Mit szólnának frissen kifőzött tésztához, fokhagymás kenyérrel? A szószt én is üvegből fogom felszolgálni, de még mindig jobb, mint a konzervspagetti.

– Annál minden jobb – helyeselt Mike. – De ha maradunk vacsorára, akkor ne egyél több süteményt, Jessie.

– Nézhetem a tévét? – kérdezte.

Melanie Mike-ra nézett. A férfi bólintott, ezért a lány bevezette Jessie-t a nappaliba, és bekapcsolt egy gyermekműsort.

– Tényleg csak azért jöttem, hogy megnézzem, hogy van – mondta Mike, amikor Melanie visszajött a konyhába. – Nem állt szándékomban meghívatni magunkat vacsorára.

– Higgye el, örülök a társaságnak – vallotta be Melanie.

– Túl sok ideje van gondolkodni? – kérdezte a férfi.

– Még annál is több.

– Nem akarja elmesélni, miért jött ide? Maga is végighallgatta az én történetemet. Örömmel viszonoznám a szívességet.

A lány megrázta a fejét.

– Nem akarom a saját bajommal fárasztani. Inkább meséljen a munkájáról, és arról, hogy miért éppen egy ilyen isten háta mögötti helyen telepedett le, és nem egy nagyobb városban.