részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Sue Monk Kidd: The Mermaid Chair

Copyright © Sue Monk Kidd Ltd., 2005

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Viking, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Borítóterv © HEADLINE PUBLISHING GROUP

Illusztráció © Emma Ewbank

Hungarian translation © Kovács Kristóf, 2007, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 494 6

Scott Taylornak és Kellie Bayuzick Kiddnak
sok szeretettel

Ha nem vagy végül, hogyha el sosem jössz

váratlan, hogy az életem megismerd,

te rózsaözön, szél zúgó kalásza.

S azóta azért vagyok, mert te is vagy,

azóta vagy, vagyok, vagyunk mi ketten,

s leszek, leszel, leszünk most már örökre.

Pablo Neruda

(Somlyó György fordítása)

A szerelem a víz, és te a malomkerék.

Egyetlen fordulatot sem tehetsz nélküle.

Rúmi

Előhang

Házasságom kellős közepén, amikor is mindenekelőtt Hugh felesége és Dee édesanyja voltam, továbbá egyike azoknak az egykedvű asszonyoknak, akik semmilyen módon nem kívánják megzavarni a világegyetem nyugalmát. Akkor, hirtelen beleszerettem egy bencés rendi szerzetesbe.

1988 telén és a rákövetkező tavaszon történt mindez, de csak most, egy hosszú év múlva vagyok képes beszélni róla. Úgy tartják, bármit elvisel az ember, ha képes történetet írni arról, ami megtörtént vele.

Jessie Sullivannek hívnak. Most egy kompon utazom, elnézek a Bika-öböl hullámai felett, a Kócsag-sziget felé, ami inkább csak egy zátony Dél-Karolina partjainál. Itt töltöttem gyermekéveimet. Még hátra van másfél kilométer, de én már látom a vízből kibukkanó rozsdászöld dombhátat. A szélben gyermekkorom illatai szállnak, a víz mélykék, és fénylik, akár a selyem. Ha a sziget északkeleti csücske felé nézek, még nem látszik a kolostor templomtornyának csúcsa, de én tudom, hogy ott van, és nemsokára előbukkan a délutáni fehér égbolton.

Azon töprengek, milyen tökéletes voltam, mielőtt találkoztam vele. Milyen szerényen igyekeztem elbújni a lehető legapróbbra méretezett kis zugomba, és napjaim, akár egy játékkarkötő gyöngyszemecskéi, csak peregtek ki az ujjaim közül. Mintha semmi értelme nem lett volna ezeknek az éveknek. Negyvenkét évem elszelelt, és addig semmi olyat nem tettem, amitől legalább a saját lélegzetem elállt volna. Meglehet, épp ez volt a bajom, legalábbis bajaim egyik forrása: képtelen voltam meglepni önmagam.

Isten bizony, senki sem lehet szigorúbb bírám, mint én magam. Mindenesetre szép kis zűrzavart kavartam magam körül. Vannak, akik úgy vélik, hogy súlyos bűnbe estem – és ők még jóindulatúak is velem. De nem erről van szó. Mert nem beleestem – beleugrottam.

Évtizedekkel ezelőtt, amikor még a bátyám kajakján eveztünk át a szigetet körülölelő sós lagúnákon, sokszor algával fontam be a copfomat, rettenetes hajkoronákat emelve a fejem búbjára. Apám sokat mesélt a sellőkről és a környező vizek lakóiról. Azt állította, egyszer látta is őket. Hajnaltájt, amikor az ég rózsaszínben tündöklik, és a felkelő nap úgy vöröslik a víztükör felett, mint az érett eper. A sellők, mint a delfinek, odaúsztak apám csónakjához, hol meglovagolva a hullámokat, hol alámerülve közöttük.

Elhittem mindent, amit mesélt, bármekkora képtelenség is volt az.

– Apu, és tényleg ott ücsörögnek a sziklákon, és fésülgetik a hajukat? – érdeklődtem élénken. Fütyültem rá, hogy nálunk egy szikla sincs, csak a partmenti láp, ami folyton változtatja a színét, ahogy az év kereke forog: zöldről barnára, aztán sárgára, végül újra csak zöldre vált, a kerék nyomában, ahogy a természet örök körforgása diktálja. Titkon valahol bennem is ott zakatolt ez a kerék. – Bizony, a sellők ott csücsülnek a sziklákon és csinosítgatják magukat – biztosított igazamról apám. – De a fő foglalatosságuk mégiscsak az, hogy embereket mentenek meg. Ezért is úsztak oda a csónakomhoz, hogy kéznél legyenek, ha véletlenül vízbe pottyannék.

Végül mégsem mentették meg. Ám néha azt képzelem, hogy helyette viszont engem húztak ki a vízből. Illetve mindössze annyit mondhatok teljes bizonyossággal: ahogy életem nagy pillanata elérkezett, megjelentek a sellők is.

Belőlük merítek vigaszt. Utánuk vetem magam a vízbe, széttárt karokkal, mögöttem zúg életem áramlata, én azonban hátrahagyom az elvárásokat, és mindent, ami gúzsba köt. Erre az ugrásra igenis szükségem van, ennek köszönhetem, ha megmenekülök. Hogy magyarázhatnám ezt el? A vízbe vetem magam, és érzem, hogy két láthatatlan kar – mintha a kegyelem öltene hirtelen testet – átölel. Amint elmerülök, lehúz a mélybe, és csak ha már egészen mélyen vagyok, akkor enged újra a felszínre.

Ahogy a komp egyre közelebb ér a sziget kikötőjéhez, a levegő szinte arcul üt. A levegő megtelik ismerős illatokkal, zajokkal és színekkel: a halak szagával, a madarak csiripelésével, a pálmafák zöldesen derengő foltjaival. Máris érzem, hogy mintha érezném is ezt a történetem, előbukkan a tenger hullámai alól, akár egy víziszörny. Talán ezúttal sikerül a végére járnom valahogy. Talán végre meg tudok bocsátani magamnak, és a történet úgy vesz majd körül, mint a két láthatatlan kar; el sem enged, amíg csak élek.

A kapitány megfújatja a hajókürtöt, így adja tudtunkra, hogy megérkeztünk. Én pedig ezekre gondoltam: nos hát, itt volnék megint, visszatért az asszony, aki leszállt a vizek mélységes fenekére, aztán felkecmergett odalentről. Aki arra vágyott, hogy úgy úszhasson, akár a delfinek, a hullámok taraján lovagolva. Meg arra, hogy ne legyen senki másé, egyedül önmagáé.

Első fejezet

Zavaros hangokra ébredtem 1988. február 17-én: először is, hajnali öt óra négy perckor megszólalt a telefon az ágy túloldalán. Biztos baj van. Aztán az eső kezdett kopogni, viktoriánus házunk tetején, mintha utat keresne magának, hogy lejuthasson a pincénkbe. Végül meg az ütemes szusszanások, amik Hugh alsó ajkáról röppennek fel, olyan, akár a metronóm koppanásai.

Húsz éve hallgatom szuszogását. Mostanában már akkor is csinálja, amikor nem alszik, csak letelepszik a bőrfoteljébe vacsora után, és a pszichiátriai szaklapokat böngészi. Úgy foglalják keretbe az életemet ezek a szusszanások, mint a verset a refrén.

Megint megszólalt a telefon, de én csak feküdtem tovább. Hugh majd felveszi, biztosan valamelyik páciense az, talán az a paranoid skizofrén, aki a múlt éjjel is bejelentkezett. Akkor éppen CIA-ügynökök szorították sarokba Atlanta belvárosának valamelyik szövetségi kormányépületében.

Újabb csengetés. Hugh félálomban tapogatózott a telefon után. – Halló, igen, én vagyok – morogta rekedt hangon.

Hátat fordítottam neki, az ágyon fekve átbámultam a szobán, ki az ablakon a kinti derengő fénybe. Hirtelen eszembe jutott, hogy Hamvazószerda napja van, úgyhogy rögtön le is terített egy elkerülhetetlen bűntudathullám.

Az apám hamvazószerdán halt meg, kilencéves koromban. A körülmények meglehetősen szövevényes összjátéka folytán távozott, ami senki másnak nem tűnt fel, csupán számomra bírt különös jelentőséggel, legalábbis részben, nekem is közöm volt hozzá.

Kigyulladt a csónakja, a benzintartály robbant be, úgy mondták. A hajótest darabkáit hetekkel később vetette partra a tenger: az egyik a tat maradványa volt, rajta a csónak neve, Jes-Sea. Rólam nevezte el. Nem Mike bátyámról, de mégcsak nem is anyuról, pedig őt imádta. Az én nevemet adta neki: Jessie.

Behunyom a szemem, és narancsszínű, olajos lángokat látok a vízen. Egy charlestoni újság gyanúsnak vélte a balesetet, volt is valami rendőrségi vizsgálódás az ügyben, de nem vezetett sehová. Mindezt Mike-kal véletlenül tudtuk meg, amikor elcsentük az újságkivágásokat a mama fiókjából, ebből a titokzatos, foszladozó rózsafüzérekkel, megtépázott szentképekkel zsúfolt kegyhelyből, aminek a legfőbb ékessége egy fél karját vesztett feszület volt. Anyánk sose gondolta, hogy mi, gyerekek, valaha is a szentségei közelébe merészkedünk.

Pedig én bizony naponta odasomfordáltam a titkok kamrájához, és egy éven át szinte naponta, megszállott módjára olvastam azt az újságcikket, annak is különösen egy bizonyos sorát: a rendőrség feltételezése szerint az áldozat pipájából kipattanó szikra robbanthatta be a repedt üzemanyagcsőből kiszivárgó benzint.

A pipát tőlem kapta, Apák napjára. Azelőtt még csak nem is dohányzott, soha az életében.

Azóta sem tudtam anélkül rágondolni, hogy eszembe ne jusson a „gyanús” szó. Továbbá, hogy aznap amelyen hamuvá lett, épp aznap, kenték be a világon mindenki más – én, Mike és anyánk – homlokát hamuval a templomban. Lám, milyen iróniája ez a sorsnak, ennek az egész balsors-históriának.

– Hát persze. Persze hogy emlékszem magára – hallottam Hugh hangját a telefon innenső oldaláról, és ugyanez a hang visszacsalogatott engem is a sápatag hajnali fénybe. Aztán folytatta: – Igen, igen, mi mindannyian jól vagyunk. És mi a helyzet odaát?

Hát ez nem úgy hangzott, mintha egy páciense hívta volna. De nem is a lányunk, Dee, ebben biztos lehettem. Hallottam Hugh kimért, hivatalos hangját: talán egy kollégája az, esetleg az ügyeletes orvos a kórházból? Ők néha rácsörögtek, hogy egy-egy esetről konzultáljanak, de ez hajnali ötkor ritkán fordult elő.

Kibújtam a takarók alól, mezítláb mentem az ablakig, és azon töprengtem, mennyi az esélye annak, hogy az esővíz valahogy mégiscsak lejut a pincébe, és elsüllyeszti a melegvíztartály őrlángját. Ahogy bámultam kifelé a hideg, ónos esőbe, a kéklő ködpárába, a vízben tocsogó utcára, összeborzongtam, és csak annyit kívántam, bárcsak olyan házban laknék, amelyet könnyebb átfűteni.

A férjemet csaknem az őrületbe kergettem, amiért annyira ragaszkodtam hozzá, hogy megvegyük ezt a hatalmas, szinte lakhatatlan házat. Már a hetedik éve laktunk itt, de még mindig nem voltam hajlandó rosszat mondani rá. Egyszerűen nem bírtam betelni a csaknem ötméteres belmagassággal, és imádtam a lepattogzott festékű színes üvegablakokat is. Na és a tornyocska! Abba voltam csak igazán beleszerelmesedve! Hát hol találnék még egy ilyen házat, ahol a műtermembe csigalépcső vezet, amit a padlásból csippentettem le, ahol a plafon meredeken lejt, és a tetőablakon beömlik a napfény? Olyan sosemvolt, mesebeli hangulatot árasztott, Dee rögtön el is keresztelte Rapunzel tornyának, és folyton gúnyolódott velem: – Anya, ereszd már le a szép hajadat! – nevetett rám néhanapján.

Hát ilyen volt Dee, ha épp játszani támadt kedve – de azért mindketten pontosan tudtuk, mire is célozgat. Arra, hogy túl óvatos lettem, túlságosan védekező – túl konzervatív. Karácsonykor, amikor legutóbb hazajött, kiragasztottam egy Gary Larson-karikatúrát a hűtőszekrényre, a következő, nyilvánvalóan rám vonatkozó szöveggel: A VILÁG LEGCSODÁLATOSABB ANYUKÁJA! A rajz egy tehénpárt ábrázolt, ott ácsorogtak az idilli mezőn, és az egyik így szólt a társához: „felőlem mondhat bárki bármit, a helyzet az, hogy valahogy mégsem tetszik nekem ez az egész”. Ami engem illet, az egészet viccnek szántam, Deenek.

Emlékszem, még Hugh is nevetett rajta. Hugh, aki úgy olvasott az emberekben, mintha két lábon járó Rohrschach-tesztek volnának – pedig ő igazán nem látott semmi különöset a karikatúrában. Dee viszont nagy figyelmet szentelt a rajzocskának, eltöprengett rajta, egy fura pillantást vetett rám – de nevetni egyáltalán nem nevetett.

Őszintén megvallva, nemigen találtam akkoriban a helyem. Ősszel kezdődött az egész – úgy éreztem, fogytán az időm, hogy visszavonhatatlanul lemaradtam valamiről, hogy félresuvasztottak. Olyan nyugtalan voltam, hogy a műtermem felé se néztem. Úgy tört fel bennem ez az érzés, ahogy az elsüllyedt teherhajó rakománya bukkan fel a tengerfenékről a felszínre – vagy ahogy a két tehén megmagyarázhatatlan rosszkedve az idilli zöld mező közepén. Ahogy ott állnak és kérődznek reménytelenül.

A tél beálltával csak súlyosbodott a helyzet. Bármit néztem, ugyanaz az érzés gyötört. A szomszéd úgy kocogott el a házunk előtt, mintha a Kilimandzsáró megmászására edzene. Borzongva hallgattam egy ismerőst a könyvklubból, ahogy idegőrlő részletességgel meséli legutóbbi bungee-jumping kalandját egy ausztrál hídon. Vagy – és ez volt a legszörnyűbb – akár egy szimpla tévéadás is felkavart, amelyben egy rettenthetetlen asszonyság egy szál magában kalandozott a görög szigetek univerzumában. Azonnal rám támadtak az irigység kicsiny, de érzékelhetően mindenütt jelenlévő tüskéi, a hiábavalóság érzése.

Lám, mások mi mindenre képesek az életükben, lám, mennyi csodát rejt magában ez a végtelen világ – gondoltam, ám azokat a kalandokat egy cseppet sem kívántam magamnak. Valamire azért mégiscsak vágytam – csak azt nem tudtam, tulajdonképpen mire.

Aznap reggel is ezt éreztem, ahogy az ablak előtt álldogáltam. Alattomosan tört rám a meghatározhatatlan vágyakozás érzése. Hugh biztos arra tippelt volna, hogy azért omlottam így össze lelkileg, mert Dee elköltözött otthonról, és főiskolára ment. Szóval a kiürülő fészek, és hasonló klisék sorakoztak magyarázatként.

Tavaly ősszel, miután beköltöztettük a Vanderbiltre, rohantunk haza Hugh-val, hogy az én drága férjem indulhasson a Waverly Harris Rákalapítványi Kupán, egy teniszversenyen, amit egész nyáron szervezett. Három hosszú hónapig edzett a Georgia állambeli nyári hőségben, hetente kétszer, egy muzeális Prince teniszütővel. Hazafelé Nashville-ből egész úton az egereket itattam, lelki szemeim előtt láttam a lányomat, ahogy ott áll a kollégiumi szobája ajtajában, és búcsút int, mi pedig távolodunk, egyre csak távolodunk… Ő meg a kiskora óta begyakorolt mozdulattal magára, aztán a szívére, végül felénk mutat: én – szív – téged. Összeszorult a szívem. Mire hazaértünk, Hugh, minden tiltakozásom ellenére, ragaszkodott ahhoz, hogy felhívja a teniszpartnerét, akivel párosban akart játszani, hogy ugorjon be helyette az egész versenyre. Kettesben töltöttük az egész hétvégét, megnéztük a Tiszt és úriember című filmet, sőt minden erejét megfeszítve úgy tett, mintha még tetszene is neki.

A végeláthatatlan szomorúság, ami körülvett a kocsiban, még jó néhány hétig nem múlt el, végül azonban mégiscsak sikerült valahogy kikeverednem belőle. Dee tényleg hiányzott – hát persze, – de azt azért én sem hittem, hogy ez lenne a bajok gyökere.

Végül Hugh rávett, hogy keressem fel a kollégáját, Ilg doktornőt. Eleinte egyáltalán nem akartam elmenni, mégpedig azért nem, mert a doktornő papagájt tartott a rendelőjében.

Tudtam, hogy ellenkezésemmel az idegbajba kergetem az én drága férjemet. Természetesen nem emiatt álltam ellen oly makacsul – semmi kifogásom, hogyha valaki papagájt tart a rendelőjében, eltekintve attól, hogy kalitkába zárja. A papagáj csak ürügy volt, illetve annak jelzése, hogy nem veszem komolyan a javaslatot, azaz kivételesen nem fogadom meg a tanácsát.

– Jól van, hát papagájt tart. Na és aztán? – érvelt Hugh. – Biztos vagyok benne, hogy meg fogjátok kedvelni egymást. – Persze, persze, gondoltam magamban, de attól még továbbra sem fűlt hozzá a fogam, mint ahogy ahhoz sem, hogy valaki összevissza kutakodjon gyerekkori emlékeimben. Majd megpróbáljon belőle kirakni valami kulcsszót, ami teljes körű magyarázatot adna arra, miért alakultak úgy a dolgok, ahogy alakultak. Hugh ötlete már-már valóságos lázadót faragott belőlem.

Ennek ellenére néhány beszélgetést elképzeltem az ideggyógyásznővel. Meséltem neki az apámról, ő meg kétkedő hümmögések közepette lejegyzett mindent a jegyzettömbjére – mást nem is vártam tőle. A madaráról is képzelegtem néha: egy hófehér tollú kakadut láttam a széken üldögélni, onnan károgta a világba a szentenciáit, akár a görög tragédiák kórusa: „magadra vess, magadra vess, magadra vess!”.

Nemrég – fogalmam sincs, miért – elmeséltem a férjemnek ezeket a képzeletbeli találkozásokat. Hugh csak vigyorgott. Lehet, hogy elég lenne, ha a papagájjal találkoznál – mondta –, ez az Ilg doktornő, aki a fejedben lakik, elég ostobának tűnik.

Hugh most a szoba másik végében áll, és hallgatja, amit a hívó fél mond neki: – Aha, aha – morogja válaszul, arca a Dee által Nagy Zordonbordonnak keresztelt kifejezésbe torzul. Látszik rajta, hogy próbál figyelni, de agyában a szokásos filozófusok – Freud, Jung, Adler, Horney, Winnicott – trilláznak lelkesen.

A szél átsöpört a tetőn, szinte hallottam, hogy a ház dalra fakad, azon az operába illő hangon, ami miatt elneveztük Luciano Fahangottinak.

A házban egyébként majdnem minden önálló életet élt: az ajtókat nem lehetett becsukni, az őskori vécéket pedig lehúzni (análregresszióban szenvednek, sikoltozta Dee a diagnózist), közben én őrszolgálatra osztottam be magam: meg akartam akadályozni Hugh-t, hogy kiirtsa a repülőmókus-családot, mert beköltöztek a dolgozószobai kandalló kéménykürtőjébe. Ha egyszer elválnánk, jegyezte meg néha viccesen, annak biztosan a mókusok lesznek az okai.

De én imádtam mindezt, igenis, imádtam. Egyedül az árvizeket a pincében, és a téli huzatot utáltam, valamint Dee hiányát gyűlöltem.

Hugh az ágy szélére kuporodott, könyökét a térdére támasztotta. – Ugye belátja, hogy a helyzet meglehetősen komoly? – kérdezte a telefonban. – Orvoshoz kéne fordulnia annak a nőnek, mégpedig pszichiáterhez.

Biztos az osztályos orvossal beszél, gondoltam, bár szokatlanul lekezelő volt a hangja, ami nem volt rá jellemző.

Kinéztem az ablakon, és esőáztatta házakat láttam. Néhány ház úgy nézett ki, mint egy bárka, ami bármikor képes lenne leúszni az utcán. Már előre utálom, hogy ki kell mennem ebbe a lucsokba, de tudtam, hogy ez elkerülhetetlen. Még ma el kell jutnom a Boldogságos Szent Szűz kápolnába, Peachtree mellett, ahol majd bekenik a homlokomat hamuval. Dee egyszer kiskorában véletlenül azt mondta, hogy Bolondságos Szent Szűz, és onnantól fogva néha így hívtuk a helyet. Csak most jöttem rá, mennyire igazunk volt. Hiszen ha a Szűz még mindig közöttünk lenne, ahogy egyébként többen hiszik, beleértve az én gyógyíthatatlanul katolikus édesanyámat, talán valóban bolondságtól nyughatatlan szívvel tekintene erre a világra. Talán, mert hihetetlenül magas piedesztán áll, mint Tökéletes Anya, Utolérhetetlen Feleség, a Nőiség Mindenek Felett Álló Jelképe, talán valóban ott ácsorog fenn a magasban, és vágyakozva keres egy létrát vagy legalább egy ejtőernyőt, hogy valahogy lekecmereghessen végre a földre.

Apám halála óta sosem mulasztottam el a misét hamvazószerda napján, de tényleg, egyetlen egyszer sem, még akkor sem, amikor Dee egészen kicsi volt. Inkább elvittem magammal. Alaposan betakartam, tettem el cumit és lefejt anyatejet, na meg persze pelenkát. Néha én sem értettem, mit keresek itt, a Bolondságos Szent Szűznél, minek hallgatom végig évről évre a pap baljós prédikációját, hogyaszongya: emlékezz rá, hogy porból lettél s porrá leszel. Én meg csak állok ott, és a homlokom tiszta hamu.

Annyit mindenesetre tudok, hogy így őrizhetem meg az apám emlékét, míg élek.

Hugh közben felállt. – Azt akarja, hogy mondjam meg neki? – kérdezte. Rám nézett, és éreztem, a félelem hullámának közeledtét. Szinte láttam a szikrázó hullámot, ahogy elönti az utcát, befordul a sarkon, ahol Mrs. Vandiver túl közelre építtette a kilátótornyát a házába levezető kocsiúthoz. Igen, jött a hullám, hála istennek nem egy cunami, csak egy apróbb hullám, ami jön feltartóztathatatlanul, magával sodorva mindent, a nevetséges kis kilátótornyot, a postaládákat, a kutyaólakat, a villanyoszlopokat, formára vágott bokrokat, mindent elsöpörve, ami csak az útjába kerül.

– Téged keresnek – szólalt meg Hugh. Először meg sem moccantam, ezért a nevemen szólított. – Jessie, téged keresnek.

Felém nyújtotta a telefonkagylót, miközben a haja, mint egy kiskölyöké, felgöndörödött a tarkóján. De a tekintete komor volt, és az ablakon esővíz dörömbölt, millió és trillió esőcsepp kereste az útját a tetőről a pince felé.

Tartalom

Előhang

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Epilógus

A szerző jegyzetei

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Korrektúra Spirk Ildikó

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License