A TÜNDEPARANCSNOK

Binder Anita

Kiadó: EZ-Könyv © 2021

ISBN epub: 978-615-6279-42-2

ISBN pdf: 978-615-6279-43-9

Borító: Binder Anita

Minden jog fenntartva!

Kérlek, tiszteld meg e könyv íróját, és annak sok-sok ráfordított munkáját, hogy illegálisan nem adod tovább ezt az e-könyvet. Az e-könyv utánkövetésre alkalmas vízjelet tartalmazhat.

Első rész

Az előrelovagló tünde arca olyan volt, mintha vasból öntötték volna. Rezzenéstelenül ült a nyeregben, éppen csak feje biccent aprókat a ló mozgásától. Hosszú, fehérbe hajló hajának két tincse egy-egy vékony fonatban futott le hegyes füle mögött, a többi a széllel szállt utána.

A tisztáson néhány csíkos katonai sátor állt a lebukó nap előtt, tetejükön zöld zászló a tündék hatalmas körkörös jelével, és néhány vörös ork szalaggal. A csapat letelepedett, az orkok pofája fröccsent, a talpuk megtalálta a napsütés előtti zivatarból megmaradt pocsolyákat. Levetették magukat néhány kidőlt fatörzsre tünde íjász barátaik mellé, akik nyúlánk fatörzsekként álltak elmélyedt arccal.

Nem sokkal később, a tömzsi, csupaszőr törpék is megérkeztek, összefércelt, hanyag nadrágjukból előrebuggyanva lógott ki hasuk. Hátukról a fejszéket nagy ívben dobták a földre, anélkül, hogy társaikra ügyeltek volna. A tünde látta őket, és azt gondolta, Ezeket is csak az Erdő Istene menti meg attól, hogy oktondiságukban meg ne sértsék egymást.

Átlendítette a lábát a nyergen, egyenes háttal szállt le a lóról. Rögtön mellélépett egy fajtársa, szó nélkül kivette a kezéből a kantárt, és elvezette a lovat.

– Mi hír? Mikor érkezik? – kérdezte a tünde az egyik társától.

– Már itt van. Benn vár rád, uram.

Az első arca megnyúlt. – Hogyan? Mi az ördögnek jött ide ilyen korán? … a fenének mászkál a saját serege nélkül! Azt üzente…

– Már megbocsáss, uram, de hallhatja! – A másik a hüvelykujjával a sátor felé bökött. Az első megint csak megkeményítette az ábrázatát, s mellé talán a szívét is, egy ideig vizslatta beosztottját, végül sóhajtott egyet, majd elszántan előre tekintett, és megindult.

Ahogy elhúzta a sátorlapot, valaki örömteli hanyagsággal felhördült. – Ááá, Evindal!

Odabenn öt alacsony, Evindalnak a mellkasáig sem érő törpelány ült-feküdt egy asztal körül. Oldalukon ráncolódott a háj, ruhájuk aranyzsinórrá fagyott kígyóként tekeredett végig törzsükön, épp csak takarva valamit, nevetve-mosolyogva búgtak körbe egy törpe férfit. A törpe szája szélén mosolyba csillant a nyál, mellette egy félredobott pajzs feküdt, díszes fejdísze a nők lábfejei közé gurult. Hátrébb kis törpe kompánia üldögélt egy asztalnál, lehajtott fejjel, csendesen, pár pohár és egyetlen zöld üveg bor mellett, amely savanyúvá húzta legörbülő ajkukat. A parancsnok tisztjei. Nagy becsben tartja őket, ironizált magában a tünde.

Az egyik lány felborított egy kupát a sok közül, a vörösbor kifolyt, és a fűre csepegett, bár úgy tűnt, senki észre sem vette. Evindal minden igyekezetével azon volt, hogy ne húzza undorra a száját. És akkor jött a neheze, hisz a köszöntést viszonozni kellett, méghozzá a rangot megillető módon.

A tünde lovagias mozdulattal meghajtotta a fejét. – Nagyuram. – Talán illett volna még ehhez hozzátenni, hogy „a legbecsesebb szolgálatodra”, de Evindalnak egyszerűen csak ennyi jött ki a torkán.

A törpe jókedvűen intette magához. – Gyere, ülj le itt nálam! Látod, jó az asztaltársaság, hehehe…

Evindal a hátsó sorban gubbasztó tisztekre pillantott, akik szemlátomást már meg sem sértődtek azon, hogy a parancsnokuk éppen jobb társaságnak nevezett pár magát kellető, valószínűleg üresfejű kéjnőt, mint őket. Neki sem volt mit tennie, leült a törpével szemben.

– Hallom a seregednek nehézségei vannak.

– Az érdekeinket nem mindig sikerül összeegyeztetni a vezetőinkkel, a párbeszéd nem elég hatékony. Ezért is vagyok most itt.

– Hmm. – A törpe lebiggyesztette a száját. – Nem inkább a te alkalmatlanságod lehet a folyamatos kudarc oka? – szegezte a kérdést Evindalnak, majd a mellette ülő nő felé fordult, és üres merengéssel az arcát kezdte cirógatni.

A tünde nyelt egyet. – A védelmi hadsereg működését nem nevezném folyamatos kudarcnak. Magam sem vagyok tökéletes, de megteszem, amit tudok.

– Kimerült vagy – adott a törpe pontos kórmeghatározást, miközben még mindig az örömlány arcával volt elfoglalva. – Legszívesebben száműznélek.

Evindal mellé dörgölőzött egy kerek arcú kurtizán, előretámaszkodva, homorított háttal dugta felé dudorodó orcáját. A tünde a fejét sem mozdította, csak szemével küldött rá egy egyértelmű pillantást. A lány szájhúzva konstatálta ezt, és egy lenéző grimasszal elhúzódott.

A törpe az állánál fogva eltolta magától kurtizánja arcát. – De lásd, nagylelkű vagyok, nem teszem. Pedig tudnék találni a helyedre ezer meg ezer a hadi mesterséghez jobban értő elfet. Vagy törpét.

Az elf egyértelműen szitokszó volt, azt jelentette, fehér, némi pejoratív felhanggal: túl sápadt, túl gyenge. A tündék sosem használták magukra, és azt sem szerették, ha más ezt teszi. Főleg nem a szövetségesük. Ők bezzeg sosem használtak más fajokra hasonló szavakat. Talán azért, mert a köreikben pusztán a törpe szó is felért egy szitkozódással.

Evindal szó nélkül tűrt, csak szürke tekintete lett egyre hidegebb.

– Mikor voltál utoljára lovagolni? – nézett rá a felettese mosolyogva, megenyhülten.

– Hisz lovon jöttem.

– Nem ezt kérdeztem. Mikor lovagoltál ki csak úgy, kedvtelésből? Mikor voltál utoljára vadászni?

A tünde ide-oda pislogott, nem tudta, tényleg elkezdjen-e számolgatni, vagy inkább arra fordítsa az erejét, hogy magában tartsa újabb felháborodott mondatait, míg végül a törpe, látva szenvedését harsányan felnevetett, és legyintett egyet.

– Hagyjad! Két nap múlva vadászatot tartunk. Gyere el, és érezd magad megtisztelve! Este lakomát rendelek el az elejtett vadakból.

Evindal nem mozdult, mígnem…

– Na, eredj! Addig nem kívánlak látni!

A tünde gyorsan felállt, még gyorsabban meghajolt, hogy ne is lássa a törpét, ahogy az ismét a kéjnőihez fordul, aztán egy sietős köszönés után kiviharzott. A sátorlap szinte sercegett utána.

Felbőszülten, senkire sem nézve pattant fel a lovára. Arundel tábornagy és Murindel őrnagy – a két hasonszőrű tünde – összenézve futottak utána, és lóra kapaszkodtak ők is.

– Uram – hajolt előre Arundel, hagyta, hogy egyetlen copfjából vállára lógjanak fekete, szögegyenes tincsei, zöldes szeme parancsnoka tekintetét kereste. Így lovon ülve is láthatóan magasabb volt, mint Evindal, és büszkén hordta a zöld katonai zubbonyt. Murindel vele szemben valamivel alacsonyabbnak tűnt, mozdulatai nem tükröztek akkora igyekvést, barnás szemében inkább örök gyermeki kíváncsiság ült. Mandulaalakú füle még a tündék között is feltűnően hegyesen ékelődött ki válláig érő, hanyagul félrevetődő, sötétszőke haja alól, amitől egész kinézete kissé koboldszerűnek hatott.

– Ha megkérdezhetem, sikeresen folyt a tárgyalás?

– Nem volt semmiféle tárgyalás, Arundel, az égvilágon semmi! – fintorgott Evindal elsötétült tekintettel. – Felesleges volt idevonszolnunk a csapatot! Még hogy közös hadgyakorlatra is sor kerülhet! Ugyan már! Az öreg Rundal két perc alatt kidobott, mert a testi szépség éppen jobban érdekli, mint a hadügyek!

Arundel és Murindel felemelt szemöldökkel nézett össze.

– De valamire csak jutottatok, vagy…?

– Lovagolni akar!

– Hogy mit?

– Lovagolni! Meg vadászni. Holnapután. Megveszekedett, szenilis öreg!

Murindel szeme kikerekedett. – Nem mondott semmit az Unióról és a tünde nép helyzetéről?

– Semmit! De biztos vagyok benne, hogy hidegen hagyta volna, ha egyáltalán szóba került volna bármi ilyesmi!

– Talán csak meg kell találni a legmegfelelőbb időt a kérdések feltevéséhez – vetette fel nyugodtan Murindel, Evindal azonban ráförmedt.

– Ha erre célzol, nekem biztosan nincs, és nem is lesz türelmem Rundalhoz! Mit tehetnék? Üljek be én is a sátrába mulatozni és részegedjek le? Aztán mint egy kutya, lessem a megfelelő pillanatot, hogy talán majd egyszer, valamikor hajnali háromkor egy átmulatott éj után, hajlandó lesz beszélni a tündék ügyéről is? Pár szót?

Arundel egy megrovó grimasszal pillantott Murindelre, miközben a parancsnokához szólt. – Biztos vagyok benne, hogy az őrnagy nem így gondolta. De mégis, kell, hogy legyen…

– Ez meg mi?

Evindal hirtelen magához rántotta a kantárt. A ló oldalra vágta a fejét, mielőtt megállt.

A tábor mellett nem sokkal vasketrecek álltak szekereken, bennük emberek, fiatalok, férfiak, nők, gyerekek kuporogtak némaságban. Körülöttük törpe rabszolgahajcsárok ültek egy tűzrakás körül. Evindal csendben, homlokán egyetlen mély ránccal leszállt a lóról, és közelebb ment. A törpék rá sem hederítettek.

– Kinek a foglyai ezek? – rivallt rájuk.

– Képzelje, a mieink, uram! – válaszolt az egyik két falat között, mire kitört a nevetés. Arundel kitágult orrlyukkal a kardja markolatára tette a kezét, de Evindal nyugalomra intette.

– Szóval a mieink – bólintott a tündeparancsnok. – Az emberi fajból. Hogyan és miért fogtátok el őket?

– A falvaik az utunkban álltak. Felégettük őket. Ezek emberek, királyuk sincs, csak szórvány népség!

Mintha nektek volna, zsarnok földesurak alatt élő, talpnyaló törpék.

– Egypárat elhoztuk. Eladjuk őket, és szép summát kapunk értük – válaszolt egy másik, miközben éppen egy szelet kenyeret kanyarított magának.

Evindal végigsétált a ketrecek előtt. Az egyikben egy rongyos ikerpár lapult egymásnak dőlve, tíz év körüli kisfiú és kislány, félelmükben fel sem néztek a tündére. A következőben egy fiatal paraszt férfi hevert lehunyt szemmel, ki tudja, élt-e még egyáltalán. A karján egy friss vágás húzódott, ruhája lenszövetén átütött a vér. Evindal megfordult, és szembe találta magát egy másik ketreccel, melynek közepén egy lány kuporgott, mellette két törpe suhanc röhögcsélt, egyikük egy botot dugott át a rácsok között, azzal kényszerítette a lányt, hogy a másik törpe felé húzódjon, aki vállig benyújt, és ahol tudta, illetlen helyeken fogdosta őt. A lány csapkodott, szisszent, sírt, átkozódott, ők meg hahotáztak rajta.

Evindal morogva fordult el. – A mi foglyaink. Remek. – Egy hatalmas akvárium képe fogadta, amely egy szekéren állt, teli zöldes, zavaros vízzel, közepén egy sellő lebegett. Érzelemnélküli, elfásult arccal meredt maga elé, majd Evindal szemébe, és hosszasan rajta hagyta tekintetét. Fehér haja, mint egy óriási korona terjedt szét, szürkés halfarkának végét behajlította, hogy elférjen. Tenyere az üveghez tapadt, botvékony ujjai közt feszülő úszóhártyái, mint szemérmes legyezők fedték el felsőtestének domborulatait.

Evindal a sellőtől is elfordult, már szinte nem volt, hova. Pár lépéssel arrébb a lány, akinek a bot az oldalába fúródott, sikított egyet, a két törpe pedig ordenáré módon felröhögött.

Evindal ösztönösen, gondolkodás nélkül cselekedett.

– Hé, ti! – perdült meg, és a két torzképű suhancra mutatott.

Csend lett. Hangjában megbújt valami, ami elárulta őt, és a levelek között, az ajkak hangtalan mozdulatában már ott suttogott a szó, áruló. Nem vagy a törpefejedelem barátja, ha az ügyünkbe avatkozol! Mi közöd az üzletünkhöz, halvérű elf?

Evindal felhúzott orral, ziháló izgatottsággal mérte végig őket. Szólnia kellett, most már elkezdte, nem visszakozhatott.

– Mennyiért adjátok a lányt?

A „mennyi” szó érdeklődő figyelmet parancsolt a kereskedőkre, Evindal pedig lelki szeme előtt látta, ahogy Arundel és Murindel sokatmondóan összenéz a háta mögött.

A két törpe ellépett a ketrectől, a tűznél ülők közül valaki mintha félhangosan, lefitymálón azt mondta volna „Nincs ennek annyi pénze!”

– Megérne ötszázat, nagyuram! – kurjantott az egyik nagyképűen a rácsnak támaszkodva. – Láthassa, szép meg minden. Na! Elvinné?

Nem lehetett nem érezni az iróniát a feltételes mód mögött, és látni azt a vigyorra húzódó ajkak szegletében. Evindal úgy tett, mintha valóban érdeklődne. Meg mintha száz ezüstnél többet tudott volna megszámolni az erszényében.

– Még gondolkodom – szólt bizonytalanul, majd újra felemelte a hangját. – De addig is egy újjal se nyúljatok hozzá! Megértettétek?

A két törpe a biztonság kedvéért azért távolabb vonult a lánytól. Még ha sejtették is, hogy a tünde jelenleg nem rendelkezik ennyi pénzzel, abban nem lehettek biztosak, hogy nem szerez-e ennyit hamarosan. És a jó üzlet érdekében mindent meg kell tenni.

Evindalnak csak most jutott ideje arra, hogy odalépjen a lány ketrecéhez. Ő összekuporodva gubbasztott a sarokban, sötétszőke, szétfeslett fonatja kiugró kulcscsontjára kanyarodott, keresgélő ujjai visszahúzták a szakadt ruhaanyagot a vállára. Melle alatt megkötött, hosszú szoknyája alá rejtette magát, egy szemérmes mozdulattal összecsípte kivillanó, fehér combjánál a hasadékot. Két lábfeje felváltva takargatta egymást, mintha a körme alatt feketéllő koszcsíkokat akarná lesodorni.

Úgy tűnt, nincs tudatában annak, hogy még ilyen ápolatlanul is szép. A dereka karcsú, a válla édesen gömbölyded, a mozdulatban pedig, ahogy felhúzott térdére hajolt, volt valami méltóságteljes visszahúzódás. Mintha azt üzente volna a világnak, nem így kellene látnotok engem.

És Evindal egyetértett vele. Egymáson hagyták a tekintetüket, a lány félénken vagy hálásan, talán maga sem tudta… aztán pislogott párat, és elfordította a fejét.

A tünde keserű szájízzel nyelt egyet, majd visszaviharzott a lovához, s a szokott kimért mozdulattal felkapatott rá.

A törpék hangosabban nevettek, mint ezelőtt.

Hirtelen egy törpe lovas vágtatott feléjük, rémületet tükröző arca csendet teremtett. Az érkező a kantárt megrántva fordult be egyenesen a tűz elé, olyan hevesen, hogy Evindal azt hitte, a ló nyomban ledobja. A törpe hírnök azonban a helyén maradt, és lélekszakadva felordított.

– Jönnek! A fekete druidák! Mindjárt kiérnek az erdőből! – aztán megsarkantyúzta lovát, és továbbvágtatott.

A rabszolgatábor felbolydult, a törpék arcáról az előbbi öröm legkisebb jelét is elsöpörte a gyötrődés.

– Hogy lehet ez?

– Nincs még itt az ideje!

– Ha tudtuk volna, hogy már erre járnak, rég továbbállunk!

Arundel kérdőn Evindalra meredt. Ő látta barátját, de nem fordult felé, tágra nyílt szeme a törpéken ugrált.

– Maradunk.

Az egyik törpe megpróbálta túlharsogni a többit, és igyekezett valamiféle tervvel előállni.

– Nem lehet! Nem adunk nekik egyet sem!

– Így van! Hiszen mi magunk vesződtünk velük!

Murindel előrehajolt. – Mit fognak csinálni ezek a fekete druidák?

Arundel válaszolt. – A törpék két istenséget ismernek, a halál istenét és a pénz és a termékenység istenét. Az egyiktől rettegnek, a másikat imádják. Az arany druidák, a pénz és a termékenység főpapjai egész évben mutatnak be kultikus áldozatokat. A fekete druidák a halál istenének főpapjai csak ilyenkor, ősz elején tartanak rituálékat.

Az erdőből akkor már hallatszódott a lassú ritmusú dobolás, olyasmi, amilyen a gályarabok fülében ül naphosszat. Mellette klarinéthoz hasonló hangszer búgott, és egy torokból szóló, monoton ének. A rabszolga-kereskedők heves vitája egyetlen pillanat alatt csenddé vált, az ember foglyok halálra váltan szorongatták ketreceik rácsát, a három tündének pedig még a lova sem moccant.

Az erdő ösvényéről ekkor léptek ki a levelek közül a tisztásra. Körülbelül tizenöten voltak, mindannyian sötétszürke, földig érő csuhában, melyeknek ujjait szorosan egymásba zárták derekuk előtt. Csuklyát viseltek, erősen szemükre húzva, ruhájuk alól nem látszott ki se kézfejük, se lábuk, és sötétre festett arcukból is tulajdonképpen csak csupasz álluk. Meglepő módon törpe létükre viszonylag magasak voltak, majdnem akkorák, mint az emberek, valószínűleg félvérek lehettek. Ritmusosan léptek egymás mellett, mintha nem is evilági lényekként járnának.

Egy alacsony, lassan előregördülő szekeret fogtak körül, melyhez minden oldalról köteleket erősítettek. Ennek közepén egy fiatal férfi térdelt, egy ember, aki mindössze egy bőrnadrágot viselt, és mozdulatlanul utazott égnek emelt, ökölbe szorított kézzel, minta a levegőbe volna kötve.

A szekér egy kisebb buckán haladt át, a rajta lévő ember pedig mintha megingott volna… Evindal ekkor értette meg: a férfi a szekéren halott, V alakban felfele meredő karjának mozdulatlansága nem más, mint hullamerevség. A tünde lova pár lépést hőkölt.

A halott felsőtestét sötét tintával festett, a gerincet, a szegycsontot és a bordákat utánozó tetoválások borították, a nyakán pedig úgy tekeredtek a minták mintha fojtogatóan körbefutotta volna egy növény. Az arca teljesen fekete volt, az alkonyatban messziről alig látszódott, az egész test olyannak hatott, mintha fejnélküli lenne. Hosszú, egyenes szuroklével festett haja mozdulatlanra fésült csomóként lógott a mellkasára.

A dobolás hirtelen abbamaradt. Síri csend volt. A levelek zörögve táncoltak a lombkoronákon.

– Féljétek a halál istenét, amely kárhoztat mindent! Övé minden élő, őhozzá tér minden élet! Adjatok feleséget a halál istenének! Adjatok asszonyt neki vagy üljön átok rajtatok! Válasszatok! – A legelöl posztoló druida hangja szólt, az egyetlen, ami arra utalt, hogy ezek a lények mégiscsak evilági, hús-vér teremtmények, nem pedig szellemek. A beszélő fekete állának mozgása elveszett a csuklya sötétségében. Ki mert volna alkudozásba fogni velük?

Evindal ujjai elfehéredek a kantár szorításában. A druidák egy nőt akarnak, aki társa lesz a szekéren utazó halottnak, egy nőt, akit aztán ugyanúgy kikészíthetnek, ahogy azt a pórul járt szerencsétlent. A tünde gyorsan végigfuttatta a szemét a női rabszolgákon. Túl fiatalok vagy túl idősek. Megállt a lánynál. A lány is felé fordult, és habár messze volt, a tekintete pontosan és megkérdőjelezhetetlenül Evindalra esett.

A rabszolga-kereskedők sugdolózása felzizegett. Talán csak félelmük miatt nem kaptak hajba.

– A sellő nem jó, nem fogadnák el, ember kell nekik!

– Nem lehet az iker kislány, még túl kicsi! A fiútestvére meg utána szökik!

– Nem elég egyet elvesztenünk?

– Nem, a lányt nem! Sokat kapnánk érte! Az elf megveszi!

A druidák felőli türelmetlen felszólítás ostorként csapott a törpék bizonytalan sugdolózása közé. – A halál nem vár! Nem várunk mi sem! Válasszatok!

Az egyik törpe ujjait tördelve lépett előrébb, belepislogott a mozdulatlan csuklya feketeségébe. Nyílt a szája, de először hang sem jött ki rajta, aztán megköszörülte a torkát, és bátortalanul visszakiáltott. – Nincsen… nincs megfelelő nő a mi táborunkban…

Csend, mozdulatlanság.

– Megvonjátok hát a halál istenétől a feleséget?!

– Öh… nincs megfelelő nő a mi táborunkban… – ismételgette a törpe, mint akinek jobb nem jut eszébe.

– Választottatok! – szólt a druida – Halld az átkot, amit a halál istenének haragja zúdít rátok!

Hátul a dobos nekikezdett, gyors ütemre verte meztelen hasa elé kötött üstdobját, mire a rabszolga-kereskedők vezére csak ütemes pislogással tudott válaszolni. Aztán a dobolás elhalkult, és végtelen csend lett. A druida összecsapta kezét a feje felett, és tizenöt társával együtt mindegy egy emberként teli torokból a rabszolgák felé küldött, ritmusosan dongó átkot hallatott.

– Varjak jönnek szemeket vájni! Bordák lyukasztanak húsokat! Hajszálak vágják el a szorító ököl bőrét! És ti, akik nem adtatok feleséget a halál istenének, lássátok ezeket! Lássátok és legyetek mind tehetetlenek!

A tündék összenéztek, Murindel szemében ott ült a véleménye, ez bizony nem hangzott valami jószándékúan…

Aztán a druida egy különleges ősi nyelvre váltott, majd mintha mi sem történt volna, a szavalat közepén a csapat egyszer csak elfordult – ki tudja, honnan tudván, mikor kell lépniük – és folytatva a sötét árnyalatú éneket tovább haladt a dombok felé. Mozdulatlan tekintetek követték őket, még akkor is, amikor már messze jártak. Végül a rabszolga-kereskedők sóhajtozva, fejüket vakargatva fordítottak hátat a domboknak.

Valamelyikük zúgolódva megjegyezte. – Oda kellett volna adni a…

A másik ráförmedt. – Milyen okos lettél egyszerre! De álltál volna ki eléjük helyettem!

Evindal feltételezte, hogy a kereskedők civakodását nemcsak ő, de társai sem akarják tovább hallgatni.

– Íme, egy a mélyen tisztelt szövetségesünk még mélyebben tisztelt vallási szokásai közül – morgolódott félhangosan. Még egy utolsó pillantást vetett a ketrecben sínylődő lányra, aztán fejével intett tisztjeinek.

A három tünde lovas a következő nap a nyugati erdőben tűnt fel. A sereget a tisztesekre hagyták, maguk pedig, mint a tünde védelmi hadsereg három legelőkelőbb vezére útnak indultak. Az erdő tölgyfái között jól ismerték az utat, amelynek patáktól fényesre csiszolt köveire a lombok közt besütött a halovány, őszi nap.

– Valahogy megváltozott ez az erdő, mióta utoljára itt jártam – csóválta fejét Arundel, zöld szeme élénk gyanakvással kémlelte a tájat.

Evindal egy baljósan sandított rá a szeme sarkából. – Ne riogasd se magad se minket feleslegesen. Éppen az hiányzik még, hogy az erdei lidércek ide is beköltözzenek.

Körülnézett, és halványan elmosolyodott. Az erdő körülvette őket, a bükkök és a fűzek apró levelei lengedeztek-zörögtek a szélben. A kis hangya ösztönösen megtorpant, amikor a ló hatalmas patája egy pillanatra elé tornyosodott, majd felemelkedett, és a hangya folytatta útját. Az avar alatt kínos lassúsággal, de annál biztosabban nődögéltek a gombák, egy juharfa hullatta mellettük kedvesen köröző terméseit, mintha éljenezve üdvözölte volna őket. Evindal habár a természet apró mozzanataiból szemével semmit észre sem vett, mégis, tünde volt, ezért egész lényével átérezte, hogy minden rendben folyik az Erdő Istenének keze alatt. Amíg Murindel meg nem szólalt.

– Mondd, Uram! Valóban megvennéd azt a rabszolgalányt? – Az őrnagyot, ha érdekelte valami, általában nem vonakodott azt megkérdezni, még ha az ügy esetleg kínosnak is találtatott.

A megszólított talán kissé túl hevesen rázta a fejét. – Ugyan!

– Csak mert szerintem a sellő szebb.

Arundel némaságban maradt, mégis pillantásában ott csillogott egy Murindelt megrovó mondat. Evindal látta, de nem törődött vele. Lovát sarkallva előrekaptatott, és a kanyar után kiért egy tisztásra, ahol megállt. A többiek mellé sorakoztak, és együtt figyelték a messzeségben már felrejlő várat, amelynek nyúlánk, szürkébe hajló tornyai mintha a felhőkben végződtek volna: Euthoria.

Szó nélkül vágtázni kezdtek céljuk felé.

Az euthoriai trónterem falait szürkülő képek és boltívek díszítették, közepén egy zöldellő ásványoszlop állt, körülötte a helytartók és tanácsadók üléshelyeivel. A király trónra lépése után nem sokkal dísznövényeket hozatott az oszlop mögé, mit sem törődve az udvari felvigyázók ellenkezésével, akik váltig állították, hogy ebben a burjánzó lugasban bárki megbújhat, és orvul a király életére törhet. Neki azonban inkább arra volt gondja, hogyan találja ki, miként juthatnak a növények elegendő fényhez.

A boltívek alatt pompás ruhába öltözött udvaroncok nyüzsögtek, a tanácsadók pedig közvetlen a trón mellett szigorú sötétkék talárban hallgatták a diskurzust. Ketten pápaszemet tartva egy könyv fölé bújtak, és suttogva-bólogatva tárgyalták meg néhány sorát. A terem közepén vöröslő bársonyszéken pedig maga a király támaszkodott kényelmetlennek tűnő brokátban és szederszínű palástban.

Tassarion király nem tartozott a legjobb, de a legrosszabb királyok közé sem. Élt meg a tünde nemzetség őelőtte olyanokat is, akiket végtelenül hidegen hagyott minden és mindenki, vagy zavartkeltő botrányokba és felesleges háborúskodásba keveredtek, Tassarion legjobb tulajdonsága azonban az volt, hogy ismerte magát. Tanácsadói illedelmesen ellenkezték, amikor őszintén kimondta, hogy az egész uralkodást egy lehetetlen küldetésnek éli meg. Igyekezett, de tény, hogy középkora ellenére is még sokszor együgyűen és tapasztalatlanul viselkedett. Szívesen törődött volna a virágaival, és sétálgatott volna az üvegházában naphosszat, kötelességét azonban tudta, és igyekezett minél inkább belefolyni a közügyekbe, amelyek, ha mindezt nem tette volna, észrevétlenül surrannak volna át a keze alatt.

– Evindal nagyúr, Arundel és Murindel urak! – kiáltott be az ajtónyitó szolga, majd meghajolt, míg két másik széttolta a hatalmas fehér kőajtó egy-egy szárnyát. A hadvezérek a trón felé közelítettek, majd fél térdre ereszkedve köszöntötték királyukat, aki üdvözlésképpen gondterhelten rájuk mosolygott.

– Örülök, hogy látlak titeket – szólt a király szinte már barátian, amire a háttérben posztoló etikettmesterek a szemüket forgatták. – Gyertek, álljatok fel, és értesítsetek engem a legújabb történésekről!

Evindal egy pillanatra körülfuttatta a tekintetét a sok kíváncsiskodó szempáron, meg a rengeteg növényen, mielőtt beszélni kezdett volna. – Sajnos nincsenek jó híreink, felség.

– Nocsak – Tassarion király a karfára támaszkodott lelombozódva, mint egy szomorúfűz. – Hallgatlak titeket.

– Murindel őrnagy? – nézett hátra Evindal a válla felett. Ő megköszörülte a torkát.

– A minap egy kisebb sereggel vonultunk el a Rundal törpe nagyúrral megbeszélt helyre. Felkészülten mentünk, mert a jelek arra utaltak, hogy a tárgyalások hosszú időre elhúzódhatnak. Ez pedig különösen reménytelivé tette az eseményt, mivel egy ideje a törpe nagyúr jelét sem adta annak, hogy hajlandó lenne szóba állni velünk.

A király bólintott. – Mi miatt feltételeztétek, hogy most fog?

– A sok visszautasított kérésünk után most ő maga kérte a találkozást – szólalt meg Arundel.

A háttérben két talárba öltözött tünde összenézett, mint akik azt mondják, ez meglehetősen különös…

Tassarion király is értetlenül sandított hadvezéreire. – Hogyhogy?

– Ezt én sem tudom, felség – szegezte le a tekintetét Evindal.

– Talán bajban van ő is?

– Kétlem, felség. Azt gondolom… bár ez csak a személyes véleményem: egyszerűen így volt kedve. Nem hinném, hogy Rundal nagyúr minden ténykedése mögött jól meggondolt motiváció rejlik. – Evindal mondatára a tanácsnokok kissé zúgolódni kezdtek, ezért inkább tovább folytatta. – Nagy reményeket fűztünk tehát ehhez a találkozáshoz. Rundal nagyúr azonban Arundel tábornaggyal és Murindel őrnaggyal nem volt hajlandó beszélni. Engem pedig… a személyes tanácson kívül csak látszólag hallgatott meg, és habár újabb baráti találkozóra hívott, valójában… a beszélgetésünk közben is mással volt elfoglalva.

Tassarion király homlokát ráncolva, csendesen hátradőlt. Egyik idős tanácsnoka, név szerint Lolamyar meghajolva szólalt meg.

– Megbocsáss felség, de mint tudjuk, nem bízhatunk meg a törpékben teljesen, hiába a szövetségeseink. A nagyúr talán gyengíteni akarja a tünde sereget azzal, hogy más, kevésbé fontos ügyekkel foglalja le a védelmi parancsnokot – szólt az öreg tünde bársonyos, bölcs hangján, utolsó szavánál hosszasan Evindalra nézve.

Ő feszélyezve rázta a fejét. – Nem gondolom, hogy ekkora veszélyt jelentenék rá.

– Ne becsülje le magát – hangzott a komoly válasz a bölcstől.

A király belesóhajtott az értetlenségszagú csendbe. – Jól értem, parancsnokom? A találkozásotokon tulajdonképpen nem hangzott el semmi olyasmi, ami népünk ügyét előremozdíthatta volna?

Evindal lehorgasztotta a fejét. – Attól tartok, felség, így van.

– Nos – bólogatott a király –, ez valóban elég elszomorító. Evindal parancsnok, kérem, folytasd a szolgálataidat. Csapataiddal maradj a megbeszélt állomáshelyen, amíg jónak látod. Ha Rundal nagyúr baráti csevejre hív téged, hát fogadd el, de közben tégy meg mindent azért, hogy minél előbb hadügyekre is terelődjön a szó. Van-e még más, amiről beszámolnál?

– Van, uram. A törpe tábor mellett nem sokkal egy fogolytábort fedeztünk fel. A nagyúr alá tartozó csatlósok arra az indokra hivatkozva, hogy az emberi faj király nélküli nép, leigázták a falvaikat, és rabszolgákat gyűjtöttek közülük. A közös területeinken.

A hír a bölcsek között hangos felháborodást váltott ki. Az egyik idősebb tanácstag, Halamar szólalt fel.

– Felség, ez nemcsak, hogy erkölcstelen és gyalázatos, de stratégiailag is meglehetősen aggályosnak bizonyul! Az emberek ingerlése teljességgel ésszerűtlen! Lehet, hogy nincs vezetőjük, de amennyiben megelégelik a törpék fosztogatását, amely könnyen megeshet, valaki az élükre állhat, és ellenünk fordulhatnak! Nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy a jelenlegi probléma mellett még az emberekkel is meg kelljen küzdenünk! Erre Rundal nagyúrnak gondolnia kell, és be kell szüntetnie az efféle ingerkedést!

Lolamyar folytatta. – Teljességgel egyetértek, felség. Az ilyesféle vakmerőség veszély forrása lehet.

A király a szemét dörzsölte, majd elcsigázottan körülpásztázta a tanácsnokokat. – Mégis mit tehetnénk, uraim?

Azok elcsendesedtek.

– Amennyiben van ötletük, kérem, ne várakoztassanak – mondta a király nyugodtan, vagy inkább elkeseredetten. A tanácsnokok sorban lehajtották a fejüket. A hadsereg vezetői a törpék voltak, az Unió vezetői a törpék voltak, a tündék pedig hiába igyekeztek, a törpék oldaláról legtöbbször süket fülekre találtak.

– Ne haragudjon, uram, de – szólt közbe Evindal a többiek számára talán váratlanul – felvetném az Unió felbontásának ötletét.

– Hogyan? – Halamar tanácsnok megrovó tekintetet küldött felé. – A dolog teljességgel lehetetlen! Még hogy ellenünk fordítsuk a törpéket?

– Nem erre gondoltam, uram – Evindal lehajtotta a fejét, de a hangja határozott maradt. – Nem tanácsolom, hogy a vesztünkbe rohanjunk, hiszen mindannyian tudjuk, hogy a törpe sereg jóval hatalmasabb és veszedelmesebb annál, mintsem, hogy provokálhatnánk.

– Hát akkor? – emelte fel szemöldökét kétkedve a tanácsos. – Mit akar?

– Változást.

A szó először mintha felháborodottságot, majd pedig halk hümmögést váltott volna ki a teremben.

– Tudja – A tanácsos lelépett a pódiumról, és peckesen sétált el a király és a hadvezér között. –, a változás nem megy csak úgy magától. Meg kell szenvednünk érte! Az pedig háborút jelent!

– Van valami ötlete, Evindal úr? – vette vissza a szót a király. – Amennyiben igen, kérem, tárja elénk.

– Mindössze meglátásaim vannak, felség. A csapataink vesztegelnek, a hadszíntereken nem történik semmi, míg a törpék hatalma egyre csak nő a már kezükben lévő elfoglalt területek miatt. Az Unió mindkét fél számára kényszerhelyzet volt, csak az Alhami Varázsseregtől való megmenekülés miatt jött létre. Kérem, uraim, gondoljanak bele, mi mindannyian az Euthoriai Tünde Birodalom területén születtünk, de jelenlegi országunknak még hivatalos neve sincs: a törpék által készített térképeken Thedmulm-Orheki Törpeföldje része lettünk, néhány apróbetűs tünde helységnévvel!

Halamar lefitymálón közbeszólt. – Parancsnok úr, ön most história és tipográfia órát ad nekünk?

Evindal felpillantott a királyra. Tassarion széttárta trónusán fekvő ujjait. – Folytassa.

Halamar felháborodva forgatta a szemét.

– Kulturálisan, pénzügyileg és vallásilag is elnyomásban élünk. Attól tartok, a törpék egy nap rájönnek, hogy túl kicsik lettünk, nem lesznek hajlandóak többé szövetségesként megtűrni minket, akkor pedig már nem lesz választásunk, egy igen kétséges kimenetelű háborúba kell bonyolódnunk velük. Ha lesz egyáltalán időnk felkészülni arra a háborúra. A vesztünk közeleg, ha nem teszünk semmit, felség.

Reyran, egy másik tanácsos pattant talpra. – Mégis mit akar? Ha nyíltan szembeszállunk a törpékkel, öngyilkosságot követünk el!

– Arra lenne szükségünk, hogy elhatárolódjunk Rundal nagyúrtól, úgy, hogy ő maga se vegye észre. Habár briliáns hadvezér, de rengeteg hibája van, amit meglovagolhatnánk, hogy lekössük a figyelmét, hiszen azt hiszem, túl sokat törődik velünk, tündékkel.

– Természetesen így van. Hadd emlékeztessem rá, hogy ő a törpe tisztségviselő afelett a hatalmas terület felett, amelybe Euthoria is beletartozik – figyelmeztette Tassarion Evindalt, majd sokatmondón hozzátette. – Rundal nagyúr figyel a szomszédjaira. És ez a figyelme számunkra sokszor meglehetősen kifizetődő.

Evindal krákogott egyet zavarában, furcsállta a király utolsó mondatát. – Ettől függetlenül, felség, úgy ítélem meg, nem árt tudnunk Rundal nagyúr személyiségének gyenge pontjairól. Jobb az óvatosság,

Némi csend lett, csak Halamar dünnyögött szakállát simogatva, hunyorítva.

– Mondja, ön szerint mik Rundal személyiségének gyenge pontjai? – kérdezte mégis a király.

Evindal ajka szélén a gúny apró íve jelent meg. – Rengeteg van, felség. Egyrészt a kora. Másrészt a kártya, a bor, szép nők…

Tassarion király felegyenesedett a trónon. – Amennyiben Rundal nagyúr tényleg egy igazi élvhajhász, a saját maga által élt mérgező életvitel meg fogja tenni a maga hatását. Megvárjuk. Semmi mást ne tegyen ön se, Evindal parancsnok, csak várjon.

Evindal leszegte a fejét, majd kényszeredetten bólintott. – Igenis, felség.

Tassarion király felpattant a trónról, szederszínű uszálya körbelibbent, ahogy megfordult. Evindal, Arundel és Murindel térdet hajtott.

Az Euthoriai erdőségből kiérve a tünde hadvezér ugyanolyan feszült tartásban lovagolt, mint amikor Rundalhoz tartott. Mellette Murindel őrnagy félénk, de azért szókimondó hangja motyogott. – Nem hinném, hogy Tassarion király tudatában van annak, milyen is ez a folytonos veszteglés.

Evindal nem szólt, csak hümmögött egyet.

Még sötét volt, amikor Evindal már egy gyertya fényénél ült, és a füle mögött egy hosszú, vékony fonatot készített.

Nem értem én ezt. A rabszolgatartás sosem dívott köztünk, miért tűrjük el az országunk területén a Rundal alá tartozók portyázásait? Ott van például az a lány a ketrecben. Ha lerohannánk a táborukat, és kiszabadítanánk őket… Talán ez önmagában még nem lenne ok az Unió megszüntetésére, de ha felkutatnánk a többi tábort is… Persze erre se felhatalmazásom, se ennek helyességéről való igazi meggyőződésem nincs. Helyette vadásztára készülök Rundallal. Remek.

Pirkadatkor Arundellel együtt elindult az erdő sűrűjébe, hogy reggelre a megbeszélt helyre érjen, ám amint bevágtattak a törpék táborba, egy tiszt elébük állt, és kijelentette, hogy az eseményre csak Evindal úr kapott meghívást, Arundelnek pedig vissza kell térnie. Evindal némi huzavonába kezdett vele, bár végül elengedte barátját.

Rundal is kiballagott a sátrából teljes harci díszben mégis karikás szemmel, nyújtózkodva. Fennhangon és modorosan üdvözölt mindenkit, aztán megkezdődött a hajtóvadászat. A gyalogság fáklyákkal, gongokkal és kereplőkkel verte fel a vadakat, míg a törpe tisztek lóháton kerülték meg az erdőt. Evindal titokban mosolygott azon, hogy pattogtak ezek a bársonyba bugyolált kisemberek a nyeregben, bár csodálta is őket, hogy ennek ellenére nem esnek le. Az élükön Rundal vágtatott sebesen, míg Evindal inkább hátramaradt. Egy tisztásra érve a sereg lelassított.

Messziről már hallatszott a kereplők zaja, a ki-kiugró vadakat néhányan üldözőbe vették, úgy tűnt Rundal tart igényt a legszebb példányokra, melyeket beosztottjai rendre meg is hagytak neki.

Evindal az állatok űzése helyett azon gondolkozott, miként adódhatna egy olyan helyzet, amelyben vadászbalesetnek álcázva megsebesíthetné vagy akár meg is ölhetné az öreg törpét… Aztán elvetette a kósza ötletet, egy lomha nyilat illesztett az íj húrjára, és néha-néha vágtába fogott, csak hogy mutassa, tesz valamit.

Délután, amikor már az üldözés alábbhagyott, az elejtett vadakat a mezőre terítették, és szemlét tartottak felettük. Rundal érdeklődve lovagolt végig nemesei között, és elismerően nyugtázta mindannyiuk zsákmányát. Evindal feszélyezve inkább messzebbre ügetett, és beállt egy csoport társalgó törpe takarásába. Az esemény lassacskán a végéhez közeledett, Evindal nem várt már semmit a naptól, amikor egyszeriben Rundal jelent meg mellette.

– Barátom! – csattant fel borittas hangja. – Gyere, csatlakozz hozzám, és folytassuk együtt a szemlét.

Evindal nem tehetett mást, minthogy elfogadja a kérést, és fejét unottan ingatva követte a mindenféléről csacsogó törpét, míg neki nem szegeződött a kérdés:

– Na és te hány vadat lőttél?

Egy ideig nem válaszolt. – Nem vagyok valami jó a vadászatban.

A törpe megállította a lovát. – Ne mondd, hogy egyet sem! – majd hatalmas hahotázásba tört ki. Miután ezzel végzett, elborult tekintettel, dühösen Evindalra mutatott. – Nézd meg magad! Mi bajod van?! Majd felrobbansz, közben még egy jó vadászatot sem engedsz meg magadnak! Hogy élsz te?! Ha így folytatod, tönkre fogsz menni!

Evindal nyelt egyet. – Ha jól emlékszem, ez már második alkalom, hogy ilyen véleménnyel vagy az életemről, nagyuram.

A törpe fröcsögve folytatta. – Te nagyszájú! Ha én vadászata hívlak téged, akkor te vadat lősz, mert neked kötelességed a parancsaimnak engedelmeskedni! – Majdnem beletört a nyelve a szavakba. Lekászálódott a lováról, közben Evindal azért imádkozott, nehogy fejjel előrebukjon. Vagy talán inkább mégis…

Ahogy Rundal földet ért, egy kidőlt tuskóra telepedett, és abban a pillanatban már szolgák hadát kellett elkergetnie. – Tűnjetek már innen a francba! – hörögve pergette az „r”-t. – Senki a közelembe se jöjjön! – Evindal végigpillantott a törpön, aki úgy tűnt, mintha nem lenne egészen eszénél. Persze lehet, hogy csak a reggeli spiritusz tette. Meg a déli töltet. De ezt már az esti aperitif se hozza rendbe.

– Gyere. Ülj le ide mellém – simogatta a fatörzset Rundal dülöngélő fáradtsággal.

A tünde nyelt egyet. Kényszeres feszességgel lefordult a lóról, és egyenes háttal letette magát a törpe mellé.

– Mesélek neked egy kicsit. – Rundal feléje hajolt, Evindal orrát megcsapta kesernyés lehelete. – Vedd ezt is megtiszteltetésnek. Nem mindenkivel ütök meg ilyen hangnemet. De téged kedvellek.

A tünde minden igyekezetével azon volt, hogy ne húzza undorra az orrát.

– Tudod, én egy jóságos apa vagyok. Sokakkal szeretnék fiamként bánni, veled is. Persze van, aki elutasítja a szeretetemet. Téged – mintha mérlegelt volna –, azt hiszem, szívesen kitüntetnélek. Bár félek, nem vagy annyira oda értem, amennyire én érted.

Evindal krákogott. – Nagyuram, katona vagyok, a feletteseimnek engedelmességgel tartozom.

A törpe csámcsogva legyintett. – Látod, erről beszéltem. Pedig hidd el, mi mást akarna egy apa, mint hogy a fiai olyanok legyenek, mint ő. Tudtad, hogy apám is katona volt? Fújj, utáltam az öreget, folyton zsarnokoskodott! Aztán később beláttam, hogy az élet ilyen. Mindössze a szerepcsere segít.

– Fiatalon ugyanaz buzgólkodott bennem, ami most benned is. De hiába a határidőre megírt jelentések, a jó kapcsolat a beosztottjaiddal… Nem kell tenned semmit. Ha magas rangú katona vagy, a dolgok már mennek maguktól.

Evindal valahogy nem érzékelte ezt. Mióta parancsnoki rangban volt, a teendők elborították.

Rundal hangosan felcsattant. – Szóval, élj, az istenekre, élj, te nyomorult! Élvezd az életet, és ne aggódj semmi miatt!

– Miért?

– Hogyhogy miért? Mert a feladatunk lehetetlen. – A törpe gúnyolódóra fogta. – Te még mindig azt hiszed, hogy irányítasz bármit is, mi? Hah! Badarság! Te ütődött…

Evindal szeme összeszűkült a jelzőre.

A törpe fintorogva legyezett. – Untatsz. Végtelenül unalmas vagy. Kíváncsi lettem volna a te apádra.

Evindal akaratlanul is a szemébe bámult. – Az apámra? Hogy jön ő ide?

– Ahogy elnézlek, ő is hasonló alkat lehetett.

– Mint én?

– Nem. Mint az öregem.

A tünde kifújta a levegőt, félretekintett. – Az apám elég sokat tett értem.

– Persze. Látszik is rajtad – legyintett Rundal könnyeden, majd belsőséges közelségbe hajolt. – Te meg én sokban hasonlítunk, Evindal. Nem vetted még észre?

Először fel sem fogta, mi történik. A hasizma görcsbe rándult, az oldalához szorította a kezét, nehogy képen könyökölje a törpét, aki… tényleg… tényleg ezt tette vele. A simogató ujjak ott Evindal állán az ő ujjai voltak, a nyakát cirógató érintés is Rundaltól jött, és igen, az a hüvelykujj, amely épp csak az ajka alatt haladt el, az is Rundalé volt.

Mi a fenét művel? Evindal úgy érezte magát, mintha egy lenne a kurvái közül, és a felismerés, hogy mennyire tehetetlen felettesével szemben, beléhasított.

Ebből elég! Elrántotta az állát.

Rundal csak kacagott rajta. – Bár én sosem voltam ilyen bevarrtseggű, mint te vagy, hahaha! Két út van Evindal, drága fiam. – A hangja ismét olyan volt, mint egy nyájas tanítóé. – Az egyik úton azok haladnak, akik követnek engem, és ezzel olyanokká válnak, amilyen én is vagyok. Őket valóban a fiaimmá fogadom – nevetett, majd arca borúsra változott. – A másik út rögösebb. Az azon járók nem fogadják el a tanácsaimat, se az ajándékaimat. Mert igen bőkezű tudok ám lenni – kacsintott. – Azok az ostobák elhiszik, hogy hatalom van a kezükben, és hogy tehetnek vele bármit is. Nos, ezeket általában… kicsinálom. Tudod miért?

Mert félsz, hogy nekik sikerül, ami neked sosem ment! – Nem.

– Egyrészt mert hadvezér vagyok, aki nem tűr ellenvetést. Másrészt mert utálom, ha a jó alapanyag elpocsékolja magát. – A törpe az eget szemlélte. – És te, Evindal? Vajon melyikük leszel?

A tünde lehunyta a szemét, az orrlyuka kitágult. Rundal meg hirtelen a térdére csapott, és kedélyesen fordult felé, mintha csak egy pofa sör mellől állna fel. – Olyan merev vagy, mint egy fadarab, a végén még megbetegszel itt nekem! Tudom is már mit kapsz tőlem, amitől változni fogsz, mostantól feleséget veszel magad mellé!

Evindal kikerekedett szemmel meredt vissza rá. Ez a részeg törpe…!

A részeg törpe azonban mit sem törődött vele, folytatta a monologizálást, most éppen vihogva. – Na, nem, ezt visszavonom, feleséget nem, nem akarok én neked rosszat, haha! De kapsz tőlem egy ágyast. Megértetted? – Az imént még barátian suttogott neki, most meg már fenyegetően villantott a szemébe. – Azt teszed, amit mondok! Lesz egy ágyasod! Tessék! Légy végre férfi!

Evindal ezt nem tudta szó nélkül hagyni. – Megtisztelő az aggódásod, nagyuram, de a férfiasságommal semmi baj nincs. Ágyas nélkül is jól megvagyok, és…!

Rundal legyintett. – Hallgass! Nem érdekelnek a kifogásaid!

A közelben valakik halkan kuncogni kezdtek, a tündének nem jutott ideje arra, hogy kiderítse kik. Rundal felkászálódott a nyeregbe, és mintha felvonuláson volna, terjegetve, kurjongatva folytatta. – Honnan szerezzünk nőt ma éjszakára ennek az ügyefogyott tündének?!

Evindal a háta mögött legszívesebben lovastul süllyedt volna egy másik világba.

Egy fontoskodó törpe tanácsos rohant hozzájuk hajbókolva. – Nagyuram, ha akarod, Evindal úrral tarthatok, és megmutathatom neki a bordélyt a…

– Menjetek! Tűnjetek a szemem elől! Ne is lássalak benneteket! A hálás köszönetedet, és a történtekről részletes jelentést később kérem, hehehe… – Rundal kimerülten vihogott, majd lemondón legyintve, köszönés nélkül eltűnt az egyik nemese mögött.

Evindal fújtatva bámult utána.

A törpe tanácsos nyeregbe pattant. – Indulhatunk, uram?

Ő nem válaszolt, csak szájával csettintett a lovának, és megsarkantyúzta. A keskeny erdei úton haladva egyetlen szót sem szólt, végül ennyi jött ki a torkán. – A sellőt akarom a fogolytáborból.

A tanácsos méregetve sandított rá, majd leplezve rosszallását gyorsan vissza is nézett az útra, mégis gondolatai szinte hallhatóak voltak. Te szerencsétlen, mit lehet egy sellővel csinálni, nézegetni legfeljebb.

A tünde ráismételt. – Ne vezess engem semmiféle olyan házba, ahonnan a nagyúr kéjnői származnak! A fogolytáborba kívánok menni a sellőhöz!

Evindal messziről felismerte az éjszakában felrejlő fáklyákat. Minden változatlannak látszott, a lány a ketrecben, a sellő a hatalmas akváriumban, a fiatal, haldokló férfi, az összebújó ikergyermekek… Amint a rabszolga-kereskedők észrevették őket, felserkentek, és fáklyákkal siettek eléjük. A tanácsos szót váltott velük, női fogolyra lenne szükségük, mert…

Evindal legszívesebben befogta volna a fülét. A ketrecben kuporgó lányra egyetlen pillantást sem akart vetni. Az akváriumhoz lovagolt, a sötétben a zavaros víztől alig lehetett kivenni a benne úszkáló lényt, csak a lebegő, fehér hajkorona utalt arra, hogy az üvegnek támaszkodva alszik éppen.

A rabszolga-kereskedők vadul kopogtatni kezdték az akvárium falát, a sellő azonban nem ébredt fel. Tovább hangoskodtak, botokkal verték az üveget, az egyik törpe suhanc felmászott a szekérre, egy husánggal piszkálta a sellő vállát, de…

Evindal elsápadt. A törpék vitatkozni kezdtek, többen felmásztak a szekérre, sikerült az oldalára borítaniuk az akváriumot, amely elhasadt. A zavaros, az éjben feketéllő víz a földre ömlött, vele együtt a hableány élettelen teste. Evindal lova felnyihogott, ő maga borzadva hőkölt meg az oszladozó tetem láttán. Gyászolta a lényt, akit habár sohasem ismert, de akivel kölcsönösen segíthettek volna egymáson. Evindal felszabadíthatta volna, eljuttathatta volna a tengerhez, a sellő pedig megmentette volna őt attól, hogy szembe kelljen néznie valamivel, amivel igazán nem akart.

Evindal hátrafordult, egyenesen a lány felé.

Igen, te. Te vagy az. És te ezt már pontosan tudod.

– Őt kérem. Készítsék fel, holnap érte jövök.

A törpék odasereglettek a ketrechez, de Evindal nem őket figyelte. Ahogy a lány sem, akinek szemében különös érzések keveregtek, harag, hála, könyörgés, megalázkodás, indulat…? Soha nem tudja már meg. Csüggeteg, rossz érzése támadt, sarkát a lova oldalába vájta, amitől az nyomban vágtába szökkent.

Mire hazaért, a tündék tábora már elcsendesedett. Néhány ork őrszem üldögélt még a tűz körül, valószínűleg előtte tiltott kockajátékot játszhattak, mert amikor a parancsnok elhaladt mögöttük, furcsa mozdulatlanságban ültek, a köszönésük pedig tettetetten ajnározó volt. De Evindal nem tervezte most az orkok megmotozását, fáradtan elügetett mellettük.

Az istállóktól érve Arundelt pillantotta meg, de inkább úgy tett, mintha nem vette volna észre. Nem akart beszélgetni senkivel, semmiről. Saját sátrába húzódott, és sietve lefeküdt.

Délelőtt két ork között kellett igazságot tennie, akik a holmijukon vesztek össze.

– Ez a legnagyobb baj ezzel az átkozott vesztegléssel – dünnyögte Murindelnek, miután kihirdette az ítéletet. – A katonáknak kell valami, amiért harcolhatnak. Ha nem adódik ellenség, akkor a társukat kezdik el annak látni.

A fiatal őrnagy eltűnődve tekintett a két távozó ork után.

Öt nap telt el. A vadászaton történtekről senkinek sem beszélt. Helyette nyújtott nyakkal bámulta az égen óramű lassúsággal gomolygó felhőket. Vajon mi lehet a lánnyal? Nem ment el érte. Hogy is tehette volna… Persze ezzel lemondott a törpétől kapott „ajándékról”, egyben arról is, hogy tudomást szerezzen a lány sorsáról. Bár talán jobb is így.

A fapadon szétterített térkép fölé hajolt, és igyekezett belefeledkezni Arundel előadásába. Rundal, miután kijózanodott, már el is felejthette, miket zagyvált össze a vadászat alatt. Biztosan már a saját örömlányai között mulatja az időt. Evindal rosszalló mosolyra húzta a száját, miközben Arundel pergamenre bökdöső ujjára bambult.

– Uraim, a veszteglésnek egy jó hozadéka lehet: a felderítés. A tündék és az orkok felderítési módszere nagyban különbözik, most pedig van időnk ezt összehangolni. Az első tünde-ork közös felderítő egység eredményei jól mutatják ezt. Salgur tizedes, kérem, tartsa meg beszámolóját! – Egy vaskos, ám megilletődött, szürke bőrű ork emelkedett fel Arundel szigorú arca mellé.

Evindal megvakarta a homlokát. A lány… a törpék minden bizonnyal kinyitották a ketrecét, talán elmenekült. Segíthettem volna neki. Valahogy…

– Egyetért, uram?

Evindal felemelte a szemöldökét. Az ork tizedes tőle várt választ. – Még… nem alkottam véleményt ezzel kapcsolatban.

– Ez esetben talán menjünk be a nagysátorba, az ottani térkép sokkal áttekinthetőbb.

Figyelj már oda!

– A szakadék felett tehát nem tudunk átkelni ekkora sereggel, a függőhíd túl keskeny, és a harci szekerek nem férnek el rajta. Persze nem is gondolom, hogy feltétlenül arra a területre kellene koncentrálnunk. Egyáltalán… – És mi van, ha felcicomázták, de mivel én nem mentem érte, valaki máshoz került? Nem, az nem lehet. Miért nem? – Természetesen, a dél-délkeleti irány a megfelelő, jól mondja, tizedes. – Ha mégis, akkor már a világon semmit nem tehetek érte. – Egyetértek önnel, tábornagy, a támadó hadsereg segítségét ezúttal nem vehetjük igénybe, a szállítást teljes mértékig magunknak kell megoldanunk. Lehetőség szerint a legösszehangoltabb munkára van szükség, és ehhez a közkatonáktól a teljes fegyelem, önöktől uraim pedig a lehető legnagyobb mértékű odafigyelés az elvárt.

Rundal, te vén kujon.

Egy ork közkatona robbant be a sátorba. – Uram, a törpék! Kérem, jöjjön azonnal! – szólt orktól szokatlan ijedtséggel.

Megint Rundal! Mi a francot akar? Evindal felpattant, és kiviharzott a sátorból.

Három szekér érkezett, az egyikről leugráló törpe közkatonák kisebb-nagyobb ládákat emeltek le. A másikon egy sátorponyva és a hozzá tartozó rudak érkeztek, ezeket is egykettőre leráncigálták, és gyorsan nekiláttak az összeszerelésnek. Úgy tűnt, egy díszes, de kicsiny sátor lesz belőle. A harmadik szekér már üres volt.

Evindal odanyargalt, megállt két munkálkodó törpe mellett, és rájuk förmedt. – Mi a csodát hoznak ide, mi van ezekben a ládákban?

Egyikük illedelmesen a mellkasához kapta a kalapját, meghajolt és dadogva annyit mondott – Kellékek, uram.

– Kellékek, ugyan, mihez?! Mi lesz itt, színházi előadás?!

Ekkor került elő egy törpe nemes, Rundal beosztottja, Evindal már látásból ismerte őt a vadászatról. Dús, fekete haja, és még feketébb ágas-bogas szakálla alól kellemetlenül virított sápadt bőre és kéklő szeme, orcáján vérvirágok ültek. A sok élénk színt tetőzte még viseletének fellengzőssége, nyaka köré vetett narancsba hajló rókaprémje, élénk barna csizmája és aranyszínű öve.

Ha tényleg színház lesz, remélem, te leszel a bohóc.

A törpe csengőkkel ékesített lova a tünde elé sétált, a gazdája leszállt róla, illőn, mélyen és lassan meghajolt. Evindal próbálta félretenni a mérgét, tett ő is egy biccentés és egy meghajlás közti furcsa mozdulatot, majd halk modorossággá nyomorított dühvel megkérdezte.

– Kit köszönthetek önben, uram? És mi ez a… miféle megtiszteltetés ér minket éppen?

– Megtiszteltetés, ahogy mondja! – válaszolt kimérten és szélesen mosolyogva a törpe. – A nevem Datdrim úr, a méltóságos Rundal nagyúrnak vagyok egyik legkiválóbb személyes megbízottja.

Evindal nem mondott ki semmit abból, amit gondolt, csak várta a folytatást.

– Ezek a holmik itt Mariod kisasszony holmija, aki nem más, mint Rundal fővezér egyik legbefolyásosabb tanácsosa.

Evindal összehúzta a szemét. Nem tudtam, hogy a törpe nőket is tart a tanácsosai között.

– A kisasszony, amint azt ön is látja, itt fog lakni az önök táborában egészen pontosan hat hétig.

– Valóban? – Evindal megköszörülte a torkát. – Úgy értem… és mi okból?

A törpe nem reagált a tünde szinte már kihágásnak minősülő, túl őszinte hangnemére, csak halkan felnevetett. – Ha jók az információim, nemrég nálunk tett látogatása során ön kiválasztott magának egy ágyast.

A törpe mögött a szamurájhajú Arundel és a koboldképű Murindel megrökönyödve nézett össze. Arundel felszisszent, Murindel száján pedig kicsúszott egy a meglepettségét egyáltalán nem titkoló félmondat. – Tyűha…

Evindal szívesen magyarázkodásba kezdett volna, de a törpe odalépett mellé, elfordította, és elsétált vele.

– Mivel ön azonban nem élt ezzel a jogával, a nagyurat meglehetősen megsértette. – Megrovó szemöldöke alól tekintett fel. – Ő azonban kiváló természeténél fogva kegyet gyakorolt, és a hölgy helyett személyes, kipróbált ágyasát küldte el önhöz az ön legnagyobb élvezete érdekében, egészen hat hétre.

Evindal kihúzta magát, és összeszorította a száját. A törpe folytatta.

– Mariod kisasszony, hogy úgy mondjam, egészen frissen került Rundal nagyúrhoz, és rögtön bebizonyította neki képességeit, amelyeket a testiség terén kiválóan gyakorol. A törpe nagyúr számos alkalommal fordult már hozzá „tanácsért”, a kisasszony pedig a gondok elfeledtetésében rendkívül gyakorlottnak bizonyult. És íme, a határozat, amit a nagyúr az ön érdekében hozott. – A törpe egy összetekert pergament húzott elő a mellényzsebéből, feltörte rajta a pecsétet, és olvasni kezdte.

– „…edik bekezdés alapján… jogi fennhatóságomnál fogva úgy rendelem, hogy Mariod ágyaskisasszony Evindal tünde úr táborában, kizárólag a tünde úr vágyainak kielégítését lesve teljesítsen szolgálatot. A nevezett kéjhölgy által nyújtott szolgáltatások más, a tünde táborban vagy azon kívül tartózkodó tündékre vagy más faj szülötteire a hat hét alatt át nem ruházhatók. Határozatom céljának elérése érdekében elrendelem, hogy Evindal úr a hét egyes napjain, illetve bizonyos időközönként tartózkodjék a hadviselés alól, és a tünde táborban felállított sátrát ne hagyja el.”

– „Ezen napokat a következőképpen jelölöm meg: Evindal nagyúr köteles a sátrán belül tartózkodni a nap huszonnégy órájában kedd, csütörtök, illetve szombati és vasárnapi napokon, ezen kívül a fennmaradó napokon a napóra állása szerint este nyolc óra és reggel hat óra között. Ez alól egyedül a kötelezően előírt hadgyakorlati napok képeznek kivételt. Természetesen Mariod kéjnő szolgáltatásai más napokon és időpontokban szintén igénybe vehetők. A határozat céljának sikerességéről felvigyázókat rendelek el, akiknek kötelessége véletlenszerű napokon a tábort meglátogatni, és ellenőrizni Evindal nagyúr hollétét. A mindenkori törpefejedelem rám ruházott hatalmából elrendelem, hogy határozatom a mai nap nyolcadik órájától életbe lépjen, és amint az esetlegesen az egyik vagy másik fél oldaláról megszegésre kerül, megbízottjaimat kötelezem, hogy a kihágást irányomba haladéktalanul értesítésék. Aláírás, méltóságos Rundal nagyúr, a mindenkori törpefejedelem alázatos szolgája…”

Evindal csak állt ott, tátott szájjal, behunyt szemmel, állkapcsát rángatva. – Bizonyára ön is szeretne ilyen megtiszteltetésben részesülni, mint én most, nem igaz?

Talán a hangja elárulhatta, mert Datdrim felkapta a fejét, és értetlenséget színlelve csak annyit mondott. – Tessék?

– Nem érdekes. Menjünk vissza, kérem.

Így történt. Evindal felkérte a tábori szakácsot, hogy rendelkezzen Datdrim úr számára frissítőről, esetleg némi ennivalóról, és vezesse körbe a vidéken, amíg a munkásai elkészülnek. Ő maga nem kívánta tovább élvezni ennek az igen kifinomult törpének a jelenlétét. A nagysátorban a tünde tisztek, és az ork felderítők már visszamélyedtek a térkép tanulmányozásába, de mindannyian felkapták a fejüket, amint Evindal feldúltan berontott.

Megállt. Nyelt egyet.

– A megbeszélésnek vége, uraim, üzenni fogok, amint folytathatjuk. Köszönöm mindenki jelenlétét. Arundel tábornagy, Murindel őrnagy, Halureth hadnagy és Rachvel zászlós, kérem, maradjanak.

Evindal lehunyt szemmel várt, közben érezte magán az értetlen tekinteteket.

– Mi történik, uram? – vette a bátorságot Murindel.

A parancsnok nem tudott szólni, csak az asztal közepére dobta a széttekert pergament, hogy fölé hajolva mindannyian elolvashassák. Murindel emelkedett fel elsőnek, pajkos mosolyogva megvonta a vállát. – De hiszen ez… nem olyan rossz…

– Valóban így gondolják, uraim? – vakkantott vissza Evindal. – Azt tervezem, hogy figyelmen kívül hagyom a határozatot.

A tündék összenéztek. – Ne haragudjon, uram, de… – kezdte Arundel. – A legjobb szándékkal, és a legmélyebb alázatossággal mondom, hogy… azt nem teheti. Itt áll benne, hogy a törpe felvigyázók bármikor meglátogathatnak minket, és ha azt látják, hogy ön a rendelet ellenére kilép a sátrából, az végzetes következményekkel járhat! Gondoljon Tassarion királyra!

Evindal a fejét rázta. – Hogy lehetnék a saját sátram rabja heti háromszor, amikor felelős vagyok a tábor irányításáért? Miféle mocskos dolog ez? Egy ribancot tartsak a sátramban, míg a katonáim izzadnak a kiképzésen? Ez annak az elmerozzant törpének a szokása, nem a…!

– Sss, uram, még meghallják! – Murindel a résnyire húzott sátorlapra mutatott, Rachvel zászlós pedig kikukucskált rajta.

Evindal felsóhajtott, aztán ledobta magát egy padra, és a homlokát dörzsölve behunyta a szemét. Egy kezet érzett a vállán. Arundel állt mellette, a sátor különböző pontjain a katonái. Ezúttal nem a beosztott tekintetével fürkészték.

– Ismerünk téged, Evindal. Tudjuk, milyen vezető vagy, megbízunk benned, mi több, felnézünk rád. Én legalább is.

Murindel egy rá jellemző őszinte kedves arckifejezéssel jelezte egyetértését, Halureth pedig bólintott.

– És ezen ez a határozat nem változtat. Menj, érezd jól magad! – Arundel szája szélén egy könnyed mosoly bújt meg, de mikor tekintete Evindallal találkozott, a tábornagy lesütötte a szemét. – Illetve teszel, amit jónak látsz. De ne aggódj miattunk, a tábort kézben fogjuk tartani. Hisz ez mindenki érdeke.

A parancsnok aprót bólintott. – Barátom – Felállt, és mint katona szólt Arundelhez. – Tábornagy, készítsen ügyeleti listát a helyettesítési rendről!

A megszólított kihúzta magát – Igen, uram!

– Őrnagy, gondoskodjon az egy főre jutó őrség idejének felére csökkentéséről.

– Igen, uram!

– És még valami: Hozassák elő a napórát, és állíttassák fel az alakulótéren. Mostantól percre pontosan tudnom kell az időt. Mennyi lehet?

Rachvel fintorogva felhúzta a vállát. – Talán fél négy és négy között valahol, uram.

Evindal bólintott. – Mondják meg a vendégünknek, hogy sajnálom, hogy nem vehettem tőle búcsút, de halaszthatatlan dolgom akadt. Sötétedésig kilovagolok. Most mehetnek.

Evindal a tábortól nem messze lévő sekély, széles kis patakhoz lovagolt. Kavicsokat dobált, majd abbahagyta, és a parton homlokát a tenyerébe temetve támasztotta a térdét, miközben nagyot sóhajtott.

Nem más ez, mint börtön. Gondolatban hallotta a tünde tisztek nevetését, és ahogy vihognak egymást közt, milyen jó dolga lesz a parancsnok úrnak, hahaha! Még ha Arundel biztosította is a hűségéről, ő mégsem tudta elképzelni, hogy valahol, valamelyikük ne irigykedett volna legalább egy kis ideig rá, és ennek ne adott volna hangot a többiek előtt.

De legalább az a lány ott a ketrecben jól járt. Valószínűleg elmenekülhetett, Rundal ezért is küldi helyette a hivatásos kéjnőjét. Evindalnak be kellett vallania, hogy valahol már bánta, hogy nem ment érte, de aztán elhessegette a gondolatot, és arra kényszerítette magát, hogy örüljön az ismeretlen lány szabadságának. Bárki is volt az.

Ismét köveket kezdett dobálni, miközben Rundalra gondolt, meg saját népe szenvedéseire. A törpék és a tündék uniója akkor kezdődött, amikor a nagy háború után a két nép kénytelen lett elfogadni azt a tényt, hogy egymásra vannak utalva. De a törpék előnyösebb helyzetüknél fogva mindig is kihasználták a tündéket, ahol csak érték. Evindal elsötétült tekintettel dobta el az utolsó követ. Lassan alkonyodni kezdett. Ismét lovára pattant, és egy dühös rivallással indította el.

Takarodó után ért a táborba, a nap lemenőben volt, minden csendes. Kerülőúton érkezett, és baljóslatúan a sátra felé indult.

Bárkit is találok odabenn, bármilyen hiányos öltözetben, engem hidegen fog hagyni! Én nem leszek olyan, mint Rundal, belőlem nem lesz egy zsarnokoskodó kéjenc! Különben is kinek kell egy ilyen „tapasztalt kurtizán”?! Egy alma, amibe már beleharaptak! Ki más lehet ez a nő, mint Rundal üresfejű talpnyalója, egy magát kellető, undorító céda, egy…!

Evindal elrántotta a sátorlapot.

Elsápadt.

Az ágyában a fogolytáborbeli lány kuporgott.

Ahogy a tünde betrappolt, ő félve összerezzent, a lábát szorosan felhúzta, és átkarolta a térdét, úgy tűnt, igyekszik minél többet takarni magából. Látszott rajta, hogy megfürdették, a haját ízlésesen feltűzték, elől egy tincs göndörkésen hullott az arcába. Ugyanolyan ruhát viselt, mint azok a nők, akik Rundal körül lebzseltek: egy épp csak a mellét fedő felsőt, és egy oldalt megcsomózott, kendőszerű, rövid szoknyát. Bokáján és csuklóján az ágy rúdjához erősített bilincsek csörrentek.

Evindal hirtelen nem tudta mit tegyen. Szája összeszűkült, tekintetével legszívesebben felnyársalta volna a lányt. Elé lépett, mire ő félve hátrahúzódott, és védekezőn, bilincsét csörgetve maga elé kapta a karját. Evindal megragadta a lány állát, és felemelte – a két tekintet találkozott.

– Te vagy az…? – meredt rá leplezetlen undorral.

A lány szégyenkezve bólintott.

Evindalnak ismét ökölbe szorult a keze. Az arca egészen elsötétült, a lány kecses idomaira pillantott, és látta Rundalt, amint… gyűlölte a képet, a szája undororra konyult. Elfordult tőle.

Mekkora egy balek vagy, Evindal! Itt a gyümölcse a nagy erkölcsösségednek, te végtelenül ostoba, szerencsétlen hülye! Ujjai megfeszültek, tenyerét a halántékához nyomta, hunyorítva megrázta a fejét, de nem, már nem bírta tovább türtőztetni magát, öklével a polcra csapott, és alkarjával lesöpört onnan mindent. A lány aprót sikoltott, a pergamenek legurultak, egy bordó takaró a levegőbe repült. Evindal az immár teljesen üres polc lapjához ütötte a könyökét. Aztán felfigyelt arra, hogy a földön a pokróc lassan kihúzódik a látóteréből. Gyilkos tekintetet vetett a lányra, aki ártatlan képpel vonta magára a plédet, majd egészen elbújt alatta. Mit takarózik itt előttem? Kinek játssza itt a szendét?! Evindal közelített hozzá, és közben egy pillanatra sem engedte el a tekintetét. Aztán az ágy lábánál megállva, megvető grimasszal fölé magasodott, és odavetette neki – Vetkőzz! – majd hirtelen lerántotta magáról zöld parancsnoki mellényét, és a földre hajította.

A lányban láthatóan megfagyott a vér, betolta magát a sarokba, nyakáig rántva a takarót. – Mit akarsz? – habogott.

– Szerintem te is belátod, hogy ez egy elég buta kérdés volt! – hadarta a tünde aprókat bólintva.

A lány összeszorította a szemét, és halk, pityergő hangot adott. Most meg mit sír?! Evindal megfeszítette az arcát, széttolta mellkasán a fehér inget. A jobb ujjon lévő gomb nem bírta tovább a feszültséget, leszakadva gurult el, ő pedig indulattól remegő ujjakkal hozzáfogott a bal gombnak is.

– Nem hallottad? Azt mondtam, vetkőzz! – A tünde belemarkolt a plédbe, hogy lerántsa róla, amit a lány egy hatalmas pofonnal viszonzott. Evindal lemerevedve, tátott szájjal mozgatta az állkapcsát, pislogott párat. – Szenvedélyben, látom, nem lesz hiány.

A lány tovább csapkodott, ő azonban már nem várta meg az újabb pofont, elkapta a karját, és a sátorrúdhoz nyomta, felbőszülten az ágyra térdelt, és vicsorogva a szeme közé súgta. – Elég válogatós vagy! A törpe Rundal ellen is így acsarkodtál? Vagy ő talán jobban a kedvedre volt? Azt írja rólad, kiváló kurtizán vagy, a szerelmi tudományok nagymestere! – Dühös vággyal a lány nyakára pillantott, aztán rárivallt. – Akkor meg miért sírsz?! Vagy mire tanítottad őt, talán dominózni?!

Evindal a csupasz mellkasán érzett egy hideg tenyeret.

– Engedj el! Én nem vagyok kurtizán! Soha nem is voltam az! Főleg nem azé az átkozott törpéé!

Evindal arca megnyúlt, szemöldöke felfele rándult, öklének szorítása megenyhült. A lány elhúzódott tőle, Evindal pedig hagyta, hogy kibújjon a karja alól. Hunyorogva utánasziszegett. – Csak nem azt akarod elhitetni velem, hogy soha nem voltál Rundalé?

– Inkább a halál! Gyűlölöm azt a törpét!

A tünde felegyenesedett.

Hazudik.

Hosszú ideig nem mozdultak, Evindal csak állt ott az ágy mellett, félig levetett inge a hátára lógott. Ezúttal ő volt félmeztelen, a lány ismét gondosan a takaró alá bújt. Amikor észrevette magát, felöltözött, és meghátrált.

– Nem hiszek neked.

A lány nem válaszolt, inkább a fal felé fordult. Evindal felkapta a földről a mellényét, aztán eltűnt a sátor két egybenyíló részének belső felében. Odabenn egy babzsákfotelszerű ülőalkalmatosság állt, arra lehasalt.

Mi a fenét csináltam majdnem? Nem úgy volt, hogy bárkit is találok itt, hidegen fog hagyni? Ahhoz képest…

Tényleg igazat mond? Képes lett volna megmenekülni Rundal elől?

Kilesett a lányra.

Tehetetlenségében belerúgott a babzsákba, végül mégiscsak hanyatt feküdt. Az este addigra már éjszakába fordult, odakinn egy bagoly messzi huhogása hallatszott az éj csendjében.

A tündeparancsnok a sötét plafonra meredt.

Reggel volt. A lány ébredezett, éppen átfordult a másik oldalára, amikor…

– Beszélgessünk.

A tünde az ágy végéhez tolt széken ült, tegnapi bő inge betűretlenül lógott a nadrágja fölé. Hajának egy része kibontva söpörte a mellkasát, kézfejét hanyagul lógatta a combja közé. A tekintete szigorú volt, és vádló. Még mindig takargatja magát, gondolta, és elhúzta a száját.

– Kényelmes volt az ágyam? – hangjában érezhető volt a gúnyos rosszallás. A lány egy mogorva pillantást küldött vissza neki.

– Hogy hívnak?

Válasz csak sokára érkezett. – Meriel.

Evindal hitetlenkedve felhúzta az egyik szemöldökét. Tisztán emlékezett rá, hogy a határozatban más név áll: Mariod. Míg a Meriel nevet inkább tünde hangzatúként tartották számon, a Mariod egyértelműen arra utalt, hogy a viselője törpe származású.

– Biztos vagy benne?

A lány ráncolt homokkal végigmérte, aztán elfordult tőle.

– Jól van hát. És miért hoztak ide pont téged?

– Még te kérdezed?

Evindal hümmögött, nem volt az efféle hangnemhez szokva. – Ugye tudod, hogy piszkosul vakmerő vagy. – Farkasszemet nézett a lánnyal, ő pedig állta a tekintetét.

– Csak nem szeretem az ostoba kérdéseket.

A tünde a szék karfájába kapaszkodva előrelendült, mire a lány, még ha ki nem is bújt a takaró alól, azért az állát ő is előretolta peckesen, mintha azt mondaná, mi az, csak nem meg akarsz ütni? Dühödten meredtek egymásra, mígnem Evindal mégiscsak hátradőlt, és nagyképűen felszegte a fejét.

– Azt hiszed, beszélhetsz így velem?

– Akinek semmije nincs, annak nincs vesztenivalója sem – hangzott az zabolázatlan válasz.

– Ki vagy te? – kérdezte a tünde, majd kétkedően hozzátette. – Úgynevezett, Meriel.

– Te legalább már tudod a nevemet. Én viszont nem tudom a tiedet.

Evindal mosolygott kínjában. Vagy talán azért, mert titokban örült egy kicsit. Kíváncsi rám. Kihúzta magát, és büszkén kibökte. – Evindal vagyok, az Tünde–Ork Egyesült Védelmi Sereg parancsnoka.

A lány azonban szemlátomást nem volt ettől különösen eldobódva. Evindal csalódott. Inkább terelte a szót. – Tehát? Beszélj, mi történt veled.

– Nem értem, mire gondolsz.

– Ó, dehogynem! Miután elmentem, és kinyitották a ketrecedet.

A lány megrázta a fejét. – Miért fontos ez?

– Mert azt állítod, semmi közöd nem volt Rundalhoz.

– Persze, hogy nem!

– Én viszont pontosan tudni akarom, mi történt, onnantól fogva, hogy ellovagoltam a fogolytáborból.

– Mi ez, kihallgatás? Mi okod van erről kérdezgetni?

– Mi okod van titkolni? – dobta vissza Evindal a labdát.

A lány felvonta a vállát. – Semmi, egyszerűen visszacsukták a ketrecemet. Aztán pár napra rá törpe főurak jöttek értem, egy épületbe vittek, ahol törpe asszonyok megfésültek, kifestettek, felöltöztettek ebbe a… ruhába, majd a rákövetkező nap idehoztak, hát ez történt, ha tudni akarod!

Némi csend lett. – Még mindig nem hiszek neked – húzta el a száját a tünde.

– Hiszel vagy nem, mit számít? Attól még ez az igazság.

– Bizonyítsd be!

– Nem fogok neked semmit sem bizonygatni! Bánom is én, hogy te mit gondolsz!

– Mi ez a feleselés? – nevetett fel gúnyosan. – Férfiak között vagy, egy katonai táborban!

– Csakhogy én nem vagyok se férfi, se katona!

A tünde nagyot bólintott, és sokatmondóan a lány nyaka alá pillantott. – Azt látom.

Ő zavartan feljebb húzta a melle felett a takarót, aztán elutasítóan a sátorlap irányába fordult.

Egy megnyert csata, gondolta Evindal. Hiszen azt tette, csatározott, ahogy a hadszíntéren is. Páncélt viselt a szívén, tökéletesen forgatta a kardot, és ahol fedetlen felületet talált, szúrt, azon nyomban. Tisztában volt vele, hogy előbb vagy utóbb igaza lesz, de… akkor valójában veszít. Legbelül tudta, hogy ebből a csatából egyikük sem jöhet ki jól. Egyetlen megoldás volt. Arról pedig szó sem lehetett.

– Azt hiszed, én vettelek meg. Igaz?

– Miért, talán nem így volt? – suttogott a lány még mindig elfordulva.

– Miért veszed biztosra, hogy így volt?

A lány rápillantott, lebiggyesztette a száját, majd csalódottan megrázta a fejét. – A fogolytáborban azt hittem, te segíteni fogsz. Bíztam benned, anélkül, hogy ismertelek volna. De mekkora bolond voltam! Hiszen te is éppen olyan vagy, mint az az átkozott törpe!

Evindal szeme összeszűkült.

– Téged is csak a magad java érdekel, mióta itt vagyok, mást sem akarsz kideríteni, csak hogy a felettesed magáévá tett-e engem, mielőtt hozzád juttatott volna! Azt hiszed, engedtem volna neki? Soha! – A lány tekintete égett. – És tudd meg, ugyanez vonatkozik rád is, Védelmi Sereg parancsnoka! A testem még az enyém, ha akarod, hát vedd el, aztán számolj el magadnak meg az Erdő Istenének vele! Próbálj csak velem tenni, amit akarsz, ha erősebb is vagy, ütni, csípni, rúgni és harapni fogok, amíg el nem megy tőlem a kedved, és meg nem öletsz! Én nem félek tőled!

Vereség! Méghozzá csúfos. Evindal, mint amolyan jó hadvezér, aki látja, hogy a harc további kimenetele számára még több veszteséggel járna, arra jutott, itt az ideje szövetséget kötni. Hátradőlt. Nem szegezett éles tekinteteket többé a lányra, csak figyelte, ahogy szemérmesen bujkál a takaró alatt.

– Én nem tartok rabszolgákat – mondta halkan. – Ilyen célokra főleg nem. Nem én vettelek meg.

– Akkor…? – A lány szemében először csillant igazi félelem.

Evindal jól tudta a választ, mégsem akarta kiejteni. – A gazdád nevét valószínűleg a tarkódra festették – szólt ridegséggel takargatva zavarát.

A lány arcáról egyetlen pillanat alatt söprődött le a pimasz harag, a helyét rémület vette át. Ujja a tarkójához ért, maga elé meredt a semmibe.

– Nem… velem nem tettek ilyesmit! – ellenkezett határozottan, de a pillái alatt gyanakvó félelem bujkált.

Bár így volna, gondolta Evindal. De sajnos ismerte a pletykákat. Rundal szolgái vöröshennát használtak, ami két-három napig maradt csak lemosható, aztán végleg beleivódott a bőrbe. Azokra, akiken látszott, hogy még nem törődtek bele a sorsukba, éjszaka, alvás közben tetoválták a neveket egy hajszálvékony ecsettel, hogy mire rájönnek, mi történt velük, már késő legyen. Rólad pedig el tudom képzelni, hogy nem voltál éppen kezesbárány.

– Fordulj meg!

A lány először egy rosszalló pillantást vetett rá.

Evindal aprót bólintott, hangja együttérzőbbé vált. – Csak fordulj meg.

A lány óvatoskodva ugyan, de szót fogadott, és lehajtotta a fejét. Evindal végigpillantott szinte fedetlen hátán, amelyen mindössze egy vékony pánt húzódott át. Összefogta a leomló hajzuhatagot, közben akaratlanul is a lány nyakához ért.

Vöröslő hennafelirat: Mariod. Majd alatta kétszer akkora betűvel: Rundal.

Evindal keserű ízt érzett. Pár selymes tincs az ujjai közé keveredett, gyengéden visszaengedte őket, aztán elnehezedett szívvel elfordult.

– Ki az? Ki a gazdám?

– Rundal.

A lány, mint akibe tőrt döftek, egy fájó sikolyt hallatott, majd azzal sem törődve, hogy a takaró lehull róla, eszeveszettül dörzsölni kezdte a tarkóját. – Nem, nem! Ez nem lehet!

Evindal eltolta a karját. – Mit művelsz?! Azonnal hagyd abba!

– Engedj el!

– Eszem ágában sincs! Nem tudod, mit csinálsz!

– Te is félsz tőle, mi? – A lány undorodva köpködött a szeme közé. – Félsz, hogy téged von felelősségre!

– Nagyobbat nem is tévedhetnél! Ezért nem engem fog felelősségre vonni, hanem téged!

Látta, hogy a lány, habár próbál erős maradni, de valójában megszeppenve liheg. A tünde sajnálkozva pillantott végig a szépen ívelt, fedetlen vállon.

– Mielőtt bármit teszel, hallgasd meg, amit mondok – kérte. – Ne mosd le. Tudok olyan esetről, amikor családtagját végeztette ki ilyen miatt.

A lány eltakarta az arcát. Evindal folytatta. – Minden beosztottját ezzel jelölteti meg. Minket, tündéket csak azért nem, mert őt is köti a tünde törvény, miszerint a mi testünk felett nincs hatalma. De a tulajdon unokaöccsét is betetováltatta, és amikor az lemosta a jelet, Rundal a saját kezével ölte meg.

– Honnan tudod? – hallatszott a lány karja mögül.

Evindal kelletlenül elhúzta a száját. – Ott voltam. A kinevezési ceremóniáján történt. Talán csak erőfitogtatásként tette, mindenesetre nem sajnálta a saját vérét. Gondolj bele. Ha lemosod, nem érsz el vele semmit. Kegyet gyakorol veled, ha pusztán újraíratja, és csak még rosszabb sorod lesz.

– Én akkor sem vagyok senkié! – Egy meggyötört, mégis elszánt lélek hangja nyöszörgött a takaró alól. – Kiváltképpen nem Rundalé! – A lány végigdőlt az ágyon, a sátorlaphoz húzódott, és tenyerét a tarkójára tapasztva halkan, de annál keservesebben zokogni kezdett.

Evindal szoborként állt mellette, és tehetetlenül bámulta az összegörnyedt alakot, aki a szeméből kitörölt könnyel újra és újra megpróbálta ledörzsölni a tarkójára tetovált neveket. Nem lehetett kivenni, hogy máris elkente-e a festék felső rétegét, vagy csupán a bőre vöröslik.

A tünde nem bírta tovább, magára hagyva a zokogó lányt nehézkesen kilépdelt a sátorból. Mozdulatlanul állt a friss levegőn, hallgatta bentről a hüppögést, aztán elsietett onnan.

Ki ő nekem, tényleg, kicsodám, hogy így a szívemre veszem? Csak a becsület, Evindal, csak a becsület miatt segítesz neki. Nem gyakran járnak a sátradban nők, ez teljesen természetes, és…

A kantinban már messziről érződött a sült illata. Befordult a konyharészbe, és odaszólt az ott ténykedő orkok egyikének.

– Főszakács! Készítse össze a legfinomabb falatokat a kisasszony részére, és vigye be neki azonnal! Legyen vele különösen tisztelettudó! Ez mindenki másra is vonatkozzon, aki ezek után ételt visz a kisasszonynak! Megértették?

– Igen, uram! – bólintott az ork, szabad keze híján szalutálásként a merőkanalat emelve homlokához, és nyomban tiszta fatányérért nyúlt.

– És vigyenek be neki még egy tál vizet meg egy törölközőt is – tette hozzá Evindal, majd otthagyta őket.

A fiatal ork fiú, aki épp a vágódeszkáknál szeletelt, összenézett a társával, és gúnyosan vigyorgott, aki rábólintott. – Átveszem a kést. Menj!

Meriel felállt, előrébb lépett, de a lánc mindössze a sátor közepéig elengedte. Jobb oldalt hatalmas polc állt pergamenekkel, egy kisebb és egy nagyobb gyertyatartóval, oldalukon pufók gyöngyökbe szilárdult a viasz. A polc mellett egy széles íróasztal állt, világos fából, rajta tintásüveg, madártollak, néhány pergamen és egy díszesen faragott fatányér, egy negyed gerezd almával, meg néhány barnálló almamaggal.

A sátor belseje felé hajolt, ahol éjszaka Evindal aludt. Súlyos ládákat, és ugyanolyan, pergamennel teli polcokat látott, még egy tintafoltos íróasztalt, és messzebb egy kisebb asztalt, székkel és tükörrel, meg egy vékony, sűrű fogú fafésűvel.

Kintről lódobogást hallott. Vajon milyen lehet a tábor? A lánc nem engedte tovább, a végét az ágyrácsra fűződött, amelyet egy fém gömb zárt le. Ha valahogy eltávolíthatná gömböt… De most csak megragadta az ágyat magát, és a sátor közepe fele húzta.

– Csuda vigye el! Ez nehezebb, mint gondoltam. – Amikor az ágy már résnyire eltávolodott a sátorlaptól, mögé állt, lábával tologatta, majd letérdelt, nekifeszült, és vállával taszított rajta párat, majd megtörölte a homlokát.

A sátorlap szélénél beszűrődött a napfény. Óvatosan, épp csak annyira, hogy kikukkanthasson rajta, elhúzta.

A távolban szürke, közelebb hosszanti, csíkos sátrak. Egy nagy tér, rajta zászló. Két ork harcos, olyanok, mint a háborgó felhők, és éppen szembenéznek vele! Megperdült. Ezek meglátták őt!

Lépéseket és hangokat hallott egészen közelről.

Mint egy őrült rohant vissza, és fészkelte be magát az ágy meg a sátorlap közé. A biztonság kedvéért még a feje tetejére is húzta a takarót.

– Menj már! Nem látod, hogy…!

– Ne piszkálj, az Erdő Istenére mondom, mert megültek!

– Ne veszekedjetek, inkább emeljétek!

A sátorlapot elrántotta valaki. Léptek. Apró, csoszogó léptek. Kikémlelt a takaró alól. Vaskos, szürke vádlikat látott, bőrsarukkal átkötve, és valamiféle fabútort.

– Ne állj meg! Ne tedd le! Fordulj be vele! Erre! Na, végre már!

Biztosan Evindal ágyát hozzák. Aztán zörgés, egy nagy huppanás, tanakodás, majd az ágy lábának súrlódása a földön.

– Höh! Ez meg mér áll így?

Meriel hallotta a saját szívverését.

A takaró lassan lehúzódott róla. Három ork tornyosult fölötte, a bal szélső kaftánszerű, fényesszürke ruhát viselt, hímzett nyakkal. A másik kettő bőrnadrágot és egy a felsőtestükön körbecsavart, koszos gyolcsot hordott, egyiknek vállát, másiknak hasfalát girlandos, faághoz hasonló, fekete tetoválás díszítette, karjukon dagadtak vaskos izmaik. És mindannyian egyszerre meredtek a földön kuporgó lányra, aki félénken rezzent össze a vad, reszelős hangra:

– Ne bámuljátok már! Kifelé, gyerünk a többiért! – utasította a másik kettőt a kaftános.

Az orkok rövid időn belül visszatértek, a fiatal ork fiú, aki alig volt alacsonyabb a másik kettőnél, letette az éjjeliszekrényt, majd tátott szájjal Merielre meredt, aki erre összehúzta a száját, homlokát, és fújtatva küldött egy fenyegető pillantást az ork felé. Az mintha észre sem vette volna, sőt, közelebb lépett hozzá, és…

A lány azt látta csak, ahogy a fiatal ork fájdalmában feljajdul, a karja a háta mögé csavarodik, az idősebbik pedig megvetően néz le rá a válla mögül. – Én törjem le a kezed, vagy szóljak inkább a parancsnok úrnak, aki a karrieredet is derékba töri?

– Uram, én csak…

– Ne feleselj! Hát ennyire ostoba vagy?! – a raktáros lökött egyet a fiatal orkon, és az éjjeli szekrényre szegezte az ujját. – Vidd ezt be, aztán neked tünés innen! A sátram előtt megvársz!

Annak nem volt más választása, lógó orral távozott. A másik munkás ork a mosdósátorba nyomult, és valamiféle szerszámokkal zörgött. Meriel még mindig a kis szűk helyen kuporgott, és félve pillantgatott ki a szürke kaftánosra. Kis idő múlva a fürdőben szerelő ork végzett, és leverte a kezéről a port. Mindketten Meriel előtt álltak ismét.

– Akarja esetleg a kisasszony, hogy visszatoljuk az ágyat a helyére? – mutogatott a koszos kezű. A hangja viszonylag őszintén és illedelmesen csengett, ezért Meriel csendben bólintott egyet, és arrébb állt.

– Aztán ha valamire még szüksége lenne, szóljon – jegyezte meg a kaftános.

– Beszereltük a zuhanyzót, ezt úgyis minden nap tölteni kell. Kéznél leszünk – helyeselt a másik.

A lány óvatosan bekukucskált a fürdőbe. – Igen. Köszönöm – bólintott, és köszönetképpen megpróbált mosolyogni.

Miután az orkok elhagyják a sátrat, visszaült a fekhelyre, és elismerően bólintott.

Evindal a gyakorlatozó tér szélén, leszorított vállal állt, kezét szorosan összefogta a háta mögött. Előtte egy kisebb csapat tünde és ork harcos rohant el éppen, akik valamennyien átvergődték magukat egy mesterségesen emelt falon, majd eltűntek egy kanyarban. A parancsnok azonban nem látta őket. Csak maga elé bámult egy pocsolyába.

Arundel hadnagy lépett mellé büszke bólogatással. Arcán friss, elégedett mosoly dagadt, összefogott, fekete copfja bátran lendült. – Remekül teljesítenek, igaz, uram?

– Ühüm. Valóban remekül. – Evindal lekapta a mellényét, átadta Arundelnek, majd maga is a rajtvonalhoz sétált. A tábornagy tanácstalanul méregette a parancsnoki mellényt a karján.

Miután lefutotta az akadálypályát, Lőtt pár jó sorozatot, majd a tábor szélén felállított zuhanyzókabinokhoz ment. Végül a takarodó elhangzása után már nem volt hova tovább.

Megállt a sátra előtt, és kissé megigazította a ruháját. A tegez és az íj még a hátán függött, elrendezgette azokat is, kihúzta magát. Körülnézett, nem látta-e valaki. Aztán felvette a hűvös férfi vasmaszkját, és belépett.

A lány aludt. Evindal megengedte magának, hogy arca megenyhüljön, és halkan közelebb lopakodott hozzá. Leemelte válláról az íjat, leült az ágy melletti székre, és kissé előbbre hajolt.

A lány összekuporodva pihent, mindkét lábát szorosan felhúzta, két kezével párnát formált a feje alatt. A takaró a lábától a melléig fedte, fedetlen karja látszott. Evindal hosszasan nézte, ahogy a súlyos, fekete bilincsek körbefogták mindkét csuklóját.

A lány elfogyasztott vacsorájának tálcája az ágy melletti polcon hevert, tányér, pohár, mind üres. Mellette a vízzel teli tál némi piros pacával, és egy átáztatott ruhazsebkendővel. Evindal aggódón pillantott vissza rá. Óvatosan, a lehető legnagyobb csendben emelte a kezét, mégis a levegő mintha zörgött volna. Ujjbegye a lány tarkójához ért, az ajka szétvált, ahogy gyengéden eltolta róla a hajat.

A jel már nem volt ott.

Evindal a plafonra sóhajtott. Miért nem hiszi el nekem, hogy az életével játszik? Mikor újból lenézett, Meriel már üveges, nyitott szemmel, mozdulatlanul bámult rá. A lány a nyakára húzta a takarót, oda, ahova az imént a tünde ujjai értek.

Ő árulkodóan a háta mögé kapta az öklét, nyomban felpattant, az íjáért nyúlt, úgy tett, mint aki a feszített ideget vizsgálgatja, majd mégiscsak visszaült a székre. Elvégre ez az én sátram, oda ülök benne, ahova akarok.

– Talán jobb, ha szokjuk egymás társaságát. Hétvége jön – vette elő ismét legfellengzőbb modorát.

Péntek este volt, nyolc óra, a határozat szerint Evindal nem léphetett ki a sátrából hétfő reggel hatig. Belegondolt ebbe, és titkolózó bizonytalansággal nyelt egyet.

A lány kicsit moccantott a lábán, amitől a bilincs ismét összecsörrent. Evindal odapillantott, majd vissza, és nem állta meg, hogy ne vágjon egy grimaszt. Aztán észrevette, hogy a lány figyeli, hát még kevélyebb fejet faragott magára.

Mi van, ha mégis hazudik? Mi van, ha ez az egész csak becsapás? Ha már régóta Rundal kéjnője, ha az az átkozott beépített emberként használja őt már a fogolytábor óta? Ő még nem látta a határozatot. Nem tudja, hogy tudom az igazi nevét. Ha a neve mégis Mariod, akkor tényleg a törpe embere, és megzavarhatom, ha…

– Tehát – élesen megköszörülte a torkát –, hogy telt a napod, kedves, Mariod? – ejtette el a szót sokat sejtetően, és árgus szemmel várta a reakciót. Egy ijedt rezzenés, egy furcsa pislogás, egy hirtelen tekintet elég lett volna neki, hogy teljesen és végérvényesen elzárja magát tőle.