© Tisza Kata, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

Szerzőfotó © Reviczky Zsolt

A kötetet szakmailag lektorálta: Prof. Dr. Rácz József

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Kárpáti Róbert

Ebook: Hársfai László

ISBN 978 963 509 647 3

Ez az egész belső utazás egy általános tisztulási folyamat, amely során mindenfajta emberi kapcsolatunkat szükséges átvizsgálni, akárcsak mindezek kiindulópontját: az önmagunkhoz való viszonyt.

1. Életet adok-veszek

Különös a vonzalmam az orvosok felé. Valamiféle mély, bensőséges érzés. A feltételezés, hogy értenek, látnak valami olyat belőlem, amit én nem. Így aztán szeretek orvosokkal barátkozni. Egyszerűen azért, mert állandó halálfélelmem van, és megnyugtat, hogy bármikor felhívhatom valamelyiket az éppen aktuális bajommal, s rögtön ad is rá valamit. Szerencsére elég kellemes személyiségem van, ők is szeretnek barátkozni velem. Hosszas ügyeletek után megérkezni hozzám, lezuhanni a konyhába, és csak mesélni vagy hallgatni, vagy teát szürcsölni, politizálni, az élet értelmetlenségéről beszélgetni. Mert abban azért a legtöbben egyetértenek – én legalábbis velük barátkozom össze –, hogy az élet szar alapvetően, s csak apró részletek vannak, amelyek szerethetőek belőle, ezen apró részletek egyike pedig éppen a barátságunk. Amikor pedig rájuk tör a halálfélelem, nehezebb műtétek előtt, vagy után, vagy közben, vagy ha egy vérzés nem áll el, ők is engem keresnek: kiegyenlített az ügylet. Ők a testhez, én a lélekhez értek. Így aztán hajnali kettőkor is akár felírnak gyógyszert a szájam szegletében hirtelen megjelenő herpeszre, vagy felfázásra, bármire.

Egyetlen dologban azonban nem akarnak segíteni. S ez örökös csalódást okoz. Pedig már sokadiknál próbálkoztam. Nem igaz, hogy mindenre van szer, csak éppen meghalásra nincsen, amit akár azonnal be lehetne venni, ha valami elviselhetetlenül fáj egy embernek. Mint egy aszpirint, és kész, vége. De nem. Egyikük sem.

Olyan szépen kezdem. Hosszas séták a természetben. Azt az orvosok szeretik valamiért. Talán mert úgy vélik, egészséges. De még egészségtelen dolgokat is csinálunk együtt, kivel mit. És amikor már bizalmas a viszony, előhozakodom a kéréssel. Megrökönyödnek. Aztán viccre veszik, és amikor látják, hogy nem viccelek, bolondnak néznek. Aztán hanyagolni kezdenek, és végül a herpesz elleni gyógyszert sem írják fel.

Magamra maradok. De próbálkozom rendületlen. Nemrégiben egy új orvossal ismerkedtem meg, egy sebésszel, akinek rém rossz a híre. Érzéketlen, beszélik róla, és én ezt jó jelnek vettem. Az érzelmesekkel nem sokra mentem. Vele még az udvariassági kört se jártam be, rögtön a tárgyra tértem. Nézd, mondtam neki, te orvos vagy. Én igen, felelte. Ha orvos vagy, folytattam, akkor te ugye ki tudsz keverni ezt-azt, ha szükséges? Hát nem mindent, mondta, de azért igen. Nos, folytattam, mi a leghatékonyabb szer, ami biztos halált okoz? A patkányméreg, vágta rá, és felcsillant a szeme. Neked kéne?

Nekem hát, de csak tartalékba, hogy legyen, ki tudja, mit hoz az élet. Ne legyek kiszolgáltatva a helyzetnek. És olyat szeretnék, ami nem fél munkát végez, hanem rendeset. Értem, felelte B, és mintha máris felkeltettem volna az érdeklődését. Neki ez tetszett, mintha megjött volna a tudása haszna, talán úgy érezhette. Meg amúgy is, a halál felizgatja az embereket. Nem kívánom ingyen, mondtam B-nek, nyugodtan kérj valamit cserébe. Éppen nálam voltunk a konyhában, ő műtétből érkezett, én teát főztem, felnézett a mennyezetre, a csillárra mutatott: ez a dizájnlámpa jó lesz, mindig is szerettem volna ilyet. Felálltam a konyhaszékre, hogy leszereljem, de B leintett: csak a halálod után vinném el.

Így indult a kapcsolatunk B-vel. Aki olykor, de csak ritkán, boncolásokat is végzett. Azt jobban szerette, mint az élő műtéteket, a halottakkal ugyanis kevesebb probléma van szerinte. Nem volt egy kedves ember, ettől őszintének éreztem. Belőlem se hozott ki kedvességet, s így magamat is őszintének éreztem vele szemben. Ugye nem értesz félre, kérdeztem. Nem meghalni szeretnék. Nem, nem, persze, bólintotta. Csak a tudat kell. A tudat, hogy bármikor megteheted. Értem én ezt, életet adok-veszek.

Bele tudtam volna szeretni csupán ezért az egyetlen mondatért, de az csak bonyolította volna az ügyletünket, ha még a végén érzelmeskedni kezdünk, oda a mestertervem. Így aztán a patkányméregről faggattam inkább, hogy biztos dózis és azonnali legyen. Kiszámoltuk, hány patkánynak felelnék meg testsúly tekintetében, de mivel nyúlban is lehetett mérni, végül úgy öt nyúlnak megfelelő adagot javasolt. Mondtam, hogy javasoljon kicsivel többet, hogy tényleg biztos legyen, de rám szólt, hogy belső vérzésem lesz tőle, és arra is gondolni kell, hogy az ember jól nézzen ki a koporsóban.

Utána megkérdezte, hogy megdughat-e, ha már meghaltam. Amikor úgyis jön a lámpáért, mondtam, akkor végül is nekem már mindegy, de mégis milyen kedves, hogy azért megkérdezte. Viszont fennakadtam a belső vérzésen, és kérdeztem, hogy nincs-e másik tippje, mint a patkányméreg. Mi van, máris beszartál, kérdezte, kifarolsz belőle? Mondtam: nem farolok, csak felmérném a választási lehetőségeket. A reklamációra végül komolyabban is vette, amit kértem, és a morfinnál kötöttünk ki. Azt Bulgakov is szerette, felemelő azonosság, mosolyogtam magamban. Elegáns, egyszerű, tiszta, és csak simán elalszol tőle. Na jó, megfulladsz, de az ott már a vég katarzisa. A szabadság tudata. Mindig kell egy belső gondolat, amibe kapaszkodhatom, ha minden külső szertefoszlana.

B tartotta a szavát, felírta, elhozta. Romantikus díszcsomagolásban. Behűtöttem a fiolákat. Amióta a hűtőmben vannak, a tudat végtelenül megnyugtat. Kezemben a kontroll, néha megsimogatom a dobozt, azóta nem foglalkoztat a halál gondolata. Nem félek, nem is vágyom rá. Sőt. Élem az életem megkönnyebbülten, szinte vidáman végzem a munkámat. No, azért nem teljesen, nem vagyok az az alkat, de jól győzöm a napi terápiákat. Manapság járványban, háborúidőben sok emberben ölt testet a halálfélelem, nem csak egy terapeutában, olyannyira, hogy a minap elfelejtettem beírni sietségemben a bejelentkező kliens nevét a naptárba. Tudniillik egyik telefon csörög a másik után. Csak az időpontot jegyeztem fel, a találkozó helyét, és a problémát, amivel megkeresett. Így ébresztett az óra hétfő reggel a napirenddel: 8 óra, online, halálfélelem.

2. Hipnózis 6-kor

Ha nincs kiút kifelé, akkor csak befelé van, ismételtem magamban. Olyan élethelyzetben találtam magam, amire nem volt megoldás. Nem volt megoldásom nekem sem, és nem volt megoldás a könyvekben sem. Pedig hát terapeuta létemre, elolvastam mindent, amit csak lehetett a traumáról, annak gyógyításáról, ilyen-olyan-amolyan módszertanokról. A pszichológusom is csak sóhajtozott, valahányszor meglátogattam: „Maga nagyon józan, maga mindent tud”, mondogatta, néha elsírta magát, néha csak annyit tett hozzá: „Úgy megölelgetném magát!” Aztán arról beszélt, hogy igen, néha a dolgok megoldhatatlanok, mindegy, mi a foglalkozásunk, egyszerűen csak vegyük tudomásul. Van, amit meg tudunk oldani, és van, amit nem. S ha megtettük ezt a különbséget, a problémánk pedig az utóbbi, akkor azt fogadjuk el. De nagyon megértett, nagyon átérezte. Ott ültünk. Én. A pszichológus. A probléma. Próbáltuk így, próbáltuk úgy, átbeszéltük erről, átbeszéltük arról, ugyanoda jutottunk: sehova. Ritka eset, de van. És most volt, és én benne voltam.

Azért nem tudtam megoldani, mert ugyan benne voltam, a gyermekemről szólt. A gyermekbe meg nem tudsz belenyúlni. Tudod szeretni, el tudod fogadni, tudod így, meg tudod úgy megközelíteni, de hogy alapvetően ő mit tesz, az rajta múlik. Nem rajtad, te csak az anyja vagy. És meglehet, hogy egy destruktív zónában a másik szülő vagy egy kortárs, vagy egy másik késztetés másik irányba tolja. Hiába látod, hiába tudod, hiába akármi: nem tudsz a gyermekbe belenyúlni, nem tudsz helyette dönteni. Csak el tudod fogadni. A mélységes fájdalmát, a még mélységesebb szomorúságát. Hogy anyaként nem tudsz apja helyett szeretni. S hogy a gyerek süllyed, süllyed a mélybe, te pedig nem tudod elkapni.

Rémálmok gyötörtek, nem tudtam enni, aludni. Teljességgel beszűkültem a gyermekre: mit tegyek, mit ne, hogy neki jobb legyen, hogy segíthessek. Már odáig szűkültem, hogy „mi értelme egy anyának, aki nem tud segíteni a gyermekének?”. Mégis mi az én értelmem az életben, ha a gyermekem szenved? Hogy sétáljak, tornázzak, mélyeket lélegezzek, mind mélységesen nevetségesnek éreztem. Hogy találjak magamnak életörömöket, bár a fejem tudta, hogy létszükséglet, a szívem nem engedte. A szívem a torkomon akasztotta az ételt, és éjjel felébresztett, és szanaszét rángatta a gyomrom, a mellkasom, az egész testem. Anyám régi-régi mondatai jártak a fejemben: „Csinálhatsz bármit a férfival, de ha kiderül, hogy elmebeteg, csak ne szaporodjál vele!” Milyen abszurdan hangzott ez a tanács akkor, szerelmesen, húszévesen, és mennyire rohadtul reálisan hangzik itt és most, a jelenben. De ez már mindegy. „Menjen ki az utcára, nézze meg a füvet, a fű zöld, a nap süt, élvezze.” Pszichológusok, bazdmeg. Magamat is beleértve.

„Miért kínozza ez az ügy magát ennyire?”

„Mert segítenem kell.”

„Miért kell segítenie?”

Néha a banális párbeszédek a legmélyebbek.

„Olyan nincs, hogy nem segítek. Akkor miért élek?”

„Tehát maga csak akkor létezik, ha másokon segíthet? Vajon miért?”

Hát, ez az. Eddig én is eljutottam kognitív síkon végtelenszer. Hasznosnak kell lennem, különben nem maradok életben. Ez a hasznosság, a segítő cselekvés lett a túlélésem, a teljes gyerekkorom története, de most nem az én gyerekkorom a kérdéses itt, hanem az, hogy a gyermekem gyermekkorát hogyan emeljem ki ebből a mélyre húzó családi sáncból? A megmentőprogram mint destruktív séma.

Sémáink mint mélyen húzódó, öntudatlan védekező mechanizmusaink, amelyek valamikor segítettek a túlélésben, de mára elavultak, és inkább akadályoznak. Ezeket kell megfejteni, ezekre kell rálátni, ezeket kell nyakon csípni, ezeket kell kicsinálni, szétverni, a nyomorultakat!

A kényszeres segítés nem valós segítés, hiszen az kényszer. Meg kell érkezni a valóságba, abba a valóságba, ami lehetséges.

Na de éppen ez a trükk, hogy ezek a nyomorultak olyan nagyon mélyen vannak, sokszor vakfoltban, hogy nem megközelíthetőek tudattal. „Maga már nagyon józan, maga már mindent tud”, a pszichológusom egyre csak hajtogatta.

Ez most azonban többé nem elég! Nem elég, amit tudok. Az kell, amit nem tudok. Otthagytam a szipogó pszichológust. Dühös voltam magamra. Fel-le járkáltam, mint egy felbőszült vadkan. Mi a kurva életet nem tudok még, mit nem látok, mi a vakfoltom, mit kell még megtanulnom, ami már nincsen a könyvekben, hová menjek, hogy kiszedjem a belső szerveim legeslegmélyéről ezt a sémát, mert lehet, hogy éppen azért nem tudok segíteni a saját gyermekemnek, aki a legfontosabb, mert olyan nagyon akarok, hogy attól egy autonómiára vágyó kamasz csak menekülni tud?

Ha nem akarsz neki segíteni egyáltalán az ugyanolyan véglet, mint amikor nagyon akarsz, de olyan nagyon mélyen van, hogy észre se veszed, mikor már nyomasztod?

Hát jó, mondtam magamnak, most felfekszel akkor az asztalra! Akkor nincs más hátra, mint beleállni a módosult tudatállapotba. Addig megyek, míg találok egy hipnoterapeutát (mert tenyérjóslásban, ingavetésben nem hiszek, sajnos, csak az egyre mélyülő tudományban), aki levisz önmagam legsötétebb aljára, s addig fel nem jövök onnan, amíg meg nem látom, tudom, mi az isten van még ott, ami fogva tart! S ami ott van, azt leteszem végre, hogy szabaddá váljak tőle. Ez a felelősségem azért, hogy szabaddá válhasson a gyermekem is mindattól, ami őt fogva tartja. Ha egy módom van még segíteni rajta, akkor az az, hogy magamon segítek abban, amin eddig még nem segítettem.

Végül egy nőt választottam a célra. Valakit, akinek megszólít a fotója. Akinek, ha a szemébe nézek, hiszek. Akinek szívesen viszem oda magamat összeverve. Valakit, akinek átadom a kontrollt. Mert a módosult tudatállapotban zajló munka mélységesen bizalmi kérdés számomra. Egy terület, amihez én magam nem értek, egy terület, ahol nem jártam korábban, egy terület, amit szerettem volna megismerni, s ezért átadtam neki magam.

A nő gyönyörű volt élőben, bizalmat árasztott a közelsége. Készen álltam a gyermekemért átadni a belsőmet.

A hipnoterapeuta leült velem szemben, engem is egy fotelba tessékelt. Este hattól volt időpontom, mert előtte én is rendeltem, máskor nem fért bele. Hipnózis 6-kor, állt a naptárfüzetemben. A nő is már a napi rendelése végén volt. Úgy vártam, mint egy gyerek. Szorongva, félve, hogy most akkor mi lesz. Eddig minden folyamatban kognitív kontrollban voltam, de itt tartottam tőle, hogy ezt a kontrollt elveszítem, hová visz majd le, mit látok ott meg, hátha kiderül, hogy egy vadállat vagyok belül, csak nem sejtem, hátha minden összedől, amiben eddig hittem, hátha megszégyenülök. De nem baj, nem érdekel, ha ezt kell megtudnom magamról, hát hadd tudjam meg, mert csak akkor tudom leküzdeni, ha szembesülök. Mindent tudni akarok magamról, semmilyen titkot nem akarok se önmagam, se más előtt, le akarok meztelenedni, ki akarom köpni a belső szerveimet a nő csodaszép zöld szőnyegére, hogy ő világítsa meg a reflektorfényével. Ezt akarom, el voltam szánva, mint egy partizánharcos. Ha szar anya vagyok, hát derüljön ki: mit tehetek én még? Vagy mit tehetnék másképp? Vagy mit ne tegyek többé?

A nő finom, bódító, csöndes, lassú hangon szólt. Először csak kérdezgetett: mit szeretnék, ki vagyok, milyen gyerekkorból, most miért vagyok ott. Rákezdek, hosszan mondom. Mit tehet egy anya a gyerekéért, ha az a gyerek bajban van, de ő maga anyaként nem fér hozzá éppen, s az apa nemhogy a gyermeket segítené, hanem éppen ellenkezőleg: a hatalmát élvezve egyre mélyebbre tolja? S a gyermek a félelem miatt azonosul az agresszorral, s az anyja ellen lázad. Az elidegenített anyával szemben az elidegenített gyermek. Mit tehet az anya? Mit tegyen az anya? Mit tehetne? A racionalitás elvérzett. A tankönyvek kivéreztek. Minden szándék halott. Minden törődés támadó fegyverré alakul. Elengedjem? Hogyan és miként? Hogy tudnám elengedni, amikor nem tudom? Kínoz, gyötör, megbolondulok. Epét hányok a kíntól, tehetetlen vagyok. Micsoda sötét bosszú, de én nem akarok harcot vívni a gyermek testén. Mit tegyek? Mit tehetnék még? Mindent elengedtem, minden tárgyat, javat, férfit, köteléket. Na de a gyermeket, a gyermeket nem tudom. Ha jól lenne, tudnám, jó szívvel, de így érzem, hogy szüksége van rám! Csak nem tudom, hogyan és miként.

Maga a bűntudat hangján szól. A bűntudat a sémája. A teljes gyerekkor. És még a transzgeneráció. Képei a koporsók, csontvázak, halottak, lágerek, tömegsírok. Mintha mindet magára venné, a hátán cipelné. Mintha maga felelne értük. Mintha a magáé volna a bűn. De nem! Maga nem bűnös. Ezeket nem maga követte el, nem maga felel.

A nő hangja lágy, szinte melodikus. Ringat, s mint anyaméh, átkarol. Bűntudat 6-kor, írom később a jegyzeteimben.

Mély relaxált állapotba hoz, először egyik kéz, másik kéz, egyik láb, másik láb ellazul, sejtek, vérerek, vér áramlik át a testen, lassan elhagyod az éber világot, és jön egy lebegő, valami könnyed, valami más állapot. Nem kerülsz ki teljesen a világból, de mindenképpen egy másik dimenzió. Képlékeny, köztes állapot, amikor távol kerül egy szűrő, egy olyan szűrő, ami a gondolkodó, ellenőrző agy, és jön helyette valami előre nem látható, meglepő, új.

Először nem látok semmit. Hiába kérdezi a nő, mit látok, és erősen nézek befelé, de nekem ott és akkor nem jött semmi. Csak néztem, és vártam, de minden, minden csupa feketeség volt.

„Minden fekete, semmit nem látok”, mondom szinte elnézést kérve.

„Nem baj, akkor még várunk”, így a nő.

És várunk hosszú-hosszú perceken át, kínos, reménytelen, üres és telített, sűrű feketeségben, hogy ebben a módosult tudatállapotban nekem ott valami mégiscsak végre megjelenjen, amikor egyszer csak a kép megmozdul. És elkezd folyni a víz. Rájövök, hogy az egész kép előttem egy hatalmas fekete víz. Hogy azért nem látok semmit, mert mindent ellep a fekete víz, és lassan, nagyon lassan szívódik fel. Egyre nagyobb foltok tisztulnak ki a képben.

„Ömlik a víz, a fekete víz. Mindenütt víz van – mondom a nőnek. – Mindenhol vizet látok. Ki akar folyni a víz, ki kell ömlenie, mindenhol víz folyik, eláraszt mindent a fekete víz. A szememen, a számon, a torkomból jön föl és ömlik ki a fekete víz”, és csak mondom és mondom, ismétlem végeérhetetlenül, módosult tudatállapotban, ahogy a képen látom egyre inkább felszívódni a feketeséget.

„És most? Mi jelenik meg?”, kérdezi finoman a nő.

Várunk. A víz teljesen eltűnik, és akkor megjelenik egy növény. Hosszú szárú, hófehér. Belül nedves, kívül élénkzöld szár, mi önmagát táplálja. A virága hatalmas fehér szirmokból áll, melyek körbeölelik a bibét. A növény alatt mindössze talpalatnyi talaj, körülötte pedig víz.

Én a túlparton állok a vízben, és nézem a növényt. Meg szeretném érinteni.

A nő kérdezi: „Mit szeretne a növény?”

Rávágom: „Hogy öleljék.” Aztán kijavítom: „Illetve dehogy, ez hülyeség. Hiszen nincs keze. Nem tudja fogadni az ölelést. És viszonozni sem. Én akarom ölelni, én hiszem azt, hogy ölelni kell. De nem! A növény mást szeretne.”

„Mit szeretne a növény?”

„A növény azt szeretné… ha megszagolnám. Ha belülről érezném meg az illatát. De ne érjek hozzá. Csak menjek közel, és szagoljam meg. Azt szeretné, ha érezném őt, de ne érintsem. Viszont nem tudom megközelíteni. Mindenütt víz van. Hogyan szagoljam meg? Hogyan jussak el hozzá, hogy meg tudjam szagolni? Elmerülök.”

„Jó, most visszatérünk a szobába – mondja a nő. – Lassan visszahozom. Figyelje, tudatosítsa magát, a testét, az izmait. Mit gondol a képről, amit módosult tudatállapotban látott, hogyan kapcsolódik magához?”

„A gyerekem a virág. Nincs karja, nem tud ölelni, segítenem kell neki. Én a túlsó parton állok, körülöttünk mindenhol víz van. El kell jutnom hozzá, de másképp, mint eddig gondoltam. Az ölelés nem elég. Ő nem ezt akarja. Ő mást akar, hogy őt lássam, rá kell jönnöm, miként láthatnám őt magát, s ne a saját, mindenáron ölelni akaró karjaimat lássam… Az se baj, ha nem szeret, nem kell szeretnie engem, csak a túlélésben kell segítenem, hogy magát megvédhesse. Meg kell keresnem magamban egy mélyebb, önzetlenebb szeretet hangját, hogy valóban segíthessek, úgy, hogy az ő erejét közben ne vegyem el.”

„A virág szimbolikailag maga, de a maga helyére helyezi a gyermekét. Maga úgy nő föl, hogy mindenkinek segít. Segítenie kell, különben nem marad életben. Segítenie kell az anyján gyermekként, hogy ne bántsa az apja, segítenie kell az apján, elviselni önmagát, segítenie kell a testvérén, hogy az magát ne bántsa, segítenie kell a környezetén, hogy elfogadják és szeressék. Csak saját önmagán nem tanul meg segíteni. Rengeteget fejlődik, sok téren már megvédi magát. De a gyerekével: vele visszazuhan a saját gyerekkorába, és hagyja bántani magát, és segíteni akar, hogy ne bántsák. De neki másként kell segítenie, mint ahogyan eddig segített. Ez a kód már nem érvényes, a séma nem viszi többé előre. A séma akadályozza.”

A séma. Amikor ezt a zsigerből jövő valamit, amit, ha nem teszel, akkor fulladsz, és bűntudatot és szégyent és értéktelenséget élsz meg, ezt a valamit kell megfogni és megfordítani. A legnehezebb, mert csak úgy tudattal és elhatározással nem lehetséges. Mélyebbre kell kerülni, és elzárni a csapot, amelyik bele akarja önteni a gyermekbe – az apja helyett is – az önfeláldozást, az elfogadást, a szeretetet. És ha nem megy, akkor még erőteljesebben próbáljuk. Egyedülálló anyák bűntudata. Elvált anyák. Elhagyó apák, nemlétező apák, bosszúálló apák, kártékony apák. Az őket kiszolgáló, végtelen magányos anyák. Elidegenített anyák. Elhagyott gyermekek, vissza nem igazolt gyermekek, el nem fogadott gyermekek. Ezek vagyunk végül. Ez túl mélyen van, túlságosan fáj. Túl minden könyvön, tudáson, folton és vakfolton. Itt vagyunk. Itt kuporgunk ebben a kicsi kis magban, a rejtőzködő, diszfunkcionális sémában, ami fulladásig hajt. Ezt a nyomorultat kell agyoncsapni, hogy vége volt, elég! Elengedni őket végre mind, a meg nem mentésük miatt érzett, cipelt, örökös bűntudatot. Csak afölött rendelkezünk, ami mi magunk vagyunk a jelenben.

Nagy mély, rám zuhanó csenddel jövök el. Az első hat órai hipnózis után, nyolc-kilenc-tíz óra is megvan már tán, kit érdekel, azt se tudom, hol vagyok, merre járok, s a villamos, mi hazavinne, merre jár. Üvöltenék, sírnék, zokognék, úgy lépek az utcán, mint egy partizán. Jöjjön csak szembe az a kurva séma, lelövöm én, behúzok neki egyet, le is köpöm talán. Mély és kibaszott kiábrándulás, feljön az összes pillanat, amikor nem úgy volt anyám, ahogy egy érzelmileg felnőtt anya, támogatóként, és nem támogatást váró gyámoltalanságát tolva rám, és feljön, amikor egyszer azt mondta, már felnőtt voltam és anya, hogy én neveltem fel őt is, és bár köszönte, belül mégis feltámasztotta a kérdést, hogy jó, de akkor engem ki?

És feljön az összes kép, amikor nem állt mellém apám, amikor férfiak bántottak és erőszakoltak, hanem engem szidott, hogy az én hibám, miért viselkedtem kurvásan. És feljön megannyi emlék, amikor nem segített senki, senki a világon, és megtanultam, hogy nekem, nekem kell segíteni nekik, felnőtteknek, mindazért, amire ők nem képesek. És most még mindig ezt hurcolom, mindenkitől el lehet menekülni, aki bánt, de a saját gyereked elől, bármit is mond, csinál, bárki hatására, onnan nem lehet kilépni! Ott kell állni, maradni és segíteni neki. De hogy? Amikor minden segítési kísérlet pusztába kiáltott szó, ellentétes egy másik, felülről jövő és félelmetes utasítással? Hogy lehet gyermekként két ennyire ellentétes világ közt épeszűnek maradni? Mit tegyen az anya, hogy leküzdje fojtogató bűntudatát, és elfogadja, megértse, törődjön bele, hogy a segítsége véges? Hogy van egy pont, ahol le kell állnia? Ez az a pont, ahová az az út vezet, ahol minden elfojtott hangot meghallasz magadban, és búcsút mondasz azoknak, akik már nem szolgálják a javadat. Mert nem a te hibád minden, nem lehetsz felelős mindenért egymagad! Ez a belső hang a gyilkosod, ennek kell fölé állnod. Meg kell találnod mint szakember és ember is a magadhoz való legmélyebb hozzáférés módszerét, a vakfolt megszelídítését, a fájdalom viselését. Árva vagyok, árva, árvák árvája vagyok, sírok és üvöltök a sötét villamosmegállóban, a külvárosban. De nem akarok gyerekként a szüleimmel perelni életem végéig. Le akarom tenni, meg akarok nyugodni. És fülemben csengenek a zokogó hipnoterapeuta szavai az ülés végén, mielőtt elbocsátott:

„Ez az én történetem is. Az én életem. Az én anyaságom. Nem tudok tovább jönni magával, annyira megérint belül. Bennem is zúdul a fekete víz, bennem is nyújtogatja kezét egy kar nélküli virág, bennem is ordít egy gyermek. Erre nincs segítség. Csak tudomásulvétel van. Feladatmegoldás van. Egy határig. Utána elengedés van. És én magam már elengedtem ezt.”

Mondja, és ölel, terápiás határokat átlépve. Ezzel a segítő elengedi kezét a segítőnek. Nincs segítség mindenre. Nincs külső segítség. Itt a hipnózis vége: „Maga a krízisein keresztül emelkedik, csodálom az erejét.”

Milyen erőmet, bazdmeg? Éppen össze vagyok omolva, hát nem látod? Azért jöttem, hogy segíts nekem! És nem tudsz te sem? Magamra hagysz te is? Te csodálsz engem? A csodálat belebetonoz az egyedüllétbe. Kurva élet! Hazamegyek. Belülről kell segítenem. Magamnak. A saját stabilitásom megtalálása által. Kinyílt most egy ajtó, be kell lépnem rajta. Meg kell látnom magamat.

Meg kell tanulnom, mi a segítés lényege, mi az a segítés, ami nem kényszer, hanem reális, amit nem bűntudat hajt, hanem valóság, mert annak határai is vannak. A bizonytalanság tanulása.

Gyengének és összevertnek érzem magam. Bár tudom, hogy pont ez az az érzés, amit meg kell élnem, ez volt az a valóságom, amiből a másik segítésével mentettem ki magam, de most már nem működik a stratégia. Hagynom kell őt is küzdeni. Bűntudat nélkül kell hagynom. Egy adott ponton túl nem akarhatom neki megadni azt, ami nekem hiányzott. Ez kell ahhoz, hogy valami változzon, de mégis, érzés szintjén megélni irtózatosan nehéz. Azt érzed, hogy meg akarsz halni. Hogy semmi értelme a létednek, hogy senki és semmi vagy, hogy eggyé akarsz válni a végtelennel, hogy megszűnjön minden, megszűnjön ez a seb, hogy magába olvassza az univerzum a tehetetlenséget.

Hazakóválygok valahogy. Hipnózis utáni állapot: már nem módosult tudat, de még nem a mindennapi konyha, fürdő, előszoba. Még a kettő közt valahol. Leülök, felállok. Sírok, letörlöm, aztán folyni hagyom. Töltök, iszom, aztán mégsem kell, mégsem jó. Nem, nem. A zene se esik jól. Valami mást kell megszülnöm innen, magamból, magamtól.

A fájdalom és én, mint két haver, mondom. Nem ellenfél. Ő is én, én is én vagyok, mi ketten vagyunk a nagy is és a kicsi is, mi ketten vagyunk az egység. A fájdalom elodázása tesz függővé, hogy belekapaszkodsz valamibe, csak hogy ne fájjon. A függőség éppen a fájdalomtól való félelem. Ha beengedjük a fájdalmat, oldódik a függőség. Nem kívülről, a bejáratott védekezési mechanizmusainktól várni a biztonságot, hanem belülről, hogy engedélyt, hitelességet, szabadságot adunk saját magunknak, beleértve a fájdalom érzését is. Mert nekem a segítés volt a túlélésem, azt adni meg másnak, amire nekem lett volna szükségem. Az öngondoskodás pedig az, amikor ezt magamnak adom meg. Ahol ugyanis a fájdalmad van, ott van a szabadulásod lehetősége is.

Amíg nem érzed a fájdalmad, nem tudod meggyógyítani sem.

A kanapén hagyom magam végül, órákig így. A nappaliban. Nézem a csöndet. És hagyom magam kicsinek lenni. Nézem a falat, aztán a plafont, majd megint a falat. A falon mászó kis állatot. Nem zavar, inkább ámulatba ejt a léte, a küzdelme. Jön és megy, mi lehet a célja szegénynek. Faltól falig terjedő életének. Belefeledkezem a könnyekbe, bele az estébe, bele a múló időbe, bele a szél hangjába, bele a szomszéd kopácsolásába, bele az utcai villamos zötyögésébe. És megyek vele, és hagyom, és fáj, és jólesik, hogy hagyom, hogy lehet, szabad, nem kell jól lenni mindenáron, hogy valaki más ne lássa, nem kell rohanni megmenteni valakit, megoldani valamit, csak lenni vagyok itt most. Megadni ezt magamnak, a nyugodt létezés lehetőségét. Lenni és lenni a pillanatnak, szinte orgazmikus.

Egyre inkább megérkezem a kínzó fájdalomból az élhető szomorúságba, ami már kegyelem. Aztán a gyerek kedvenc zenéjét hallgatom, olyan mintha nem létező karjaival átölelne, érzem, hogy úgy marad velem, hogy közben kicsit el is engedem. Nézem a könyveket a polcon, előbb a színük, aztán a méretük, végül a szerzők, témák, címek állítanak meg. És végül egy, visszatéved rá a tekintetem: Az élet értelméről.

Holokauszttúlélő a szerző, a logoterápia atyja, minek lényegi pontja az értelemtalálás, hát csak van a mondandójának relevanciája. Leemelem, lapozom, a szavakból, mint éltető nedvet, a jelentést szívom. Mint csecsemő anyamell helyett a leírt szót. Érzem az érintést, a simogatást a tarkómon, a bőrömön a törődést, a meleget. Nem az a kérdés, mondja a szerző, Viktor Frankl, hogy mit várhatunk mi az élettől. Mert ez a kérdés meglehet, hogy csalódást, kudarcot rejt: bármit várunk is, nem az van, nem azt kapjuk. Az élet nemcsak öröm, hanem fájdalom is. A mi elvárásunk nem a teljes realitás így. Az a kérdés hát, hogy az élet mit vár tőlünk. Mert ha így tesszük fel, megjelenik a cselekvés lehetősége. A ránk bízott feladat, mit vinnünk kell. S kinek olyan feladat jut, mint nekem itt e díványon, annak feladni már nem opció. Itt kell életben maradni ezzel a fájdalommal. Eldőlt. Mész. Megpihensz. Csinálod. Anya vagy.

Ahogy tudod. Ahogy lehet. Elég az.

Tartalom

1. Életet adok-veszek

2. Hipnózis 6-kor

3. Ablak alatt, a szatyorban

4. Szoborcsalád

5. Cserélt fej

6. A segítő

7. Hasítás

8. Fogság

9. Krízis

10. Maga nem az

11. Szőr

12. Kádár János és a gender

13. Alternatív anyák napja

14. Győzelem

15. Szakítás

16. Új világ

17. Pierre Nora és a személyes emlékezet

18. Hazamenni egyedül

19. A belső társ

20. Anyám öröksége

21. Átkeretezés

22. Megérkezés

23. Frizura

24. Váltás

25. Sors

26. Szakma, magánélet

27. Anya, apa, én

28. Magnó

29. Szépség

30. Bánat, egy órára

31. Hiány

32. Séta

33. Félelmeink

34. Pia

35. A nőgyógyász lánya

36. Ady és az érzelmi zsarolás

37. Szoba

38. Látszat, valóság

39. Ajtó

40. Érzés, tudás

41. Mi a baj, anya?

42. Vonatfütty

43. Tünet

44. Régi bácsi

45. Vetkőzz

46. Figyelem

47. A test hangja

48. Kislány, sarokban

49. Kisfiú, szekrényben

50. Védelem, önvédelem

51. Mozi

52. A gyász hullámai

53. Körforgás

54. Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0

Montserrat – SIL Open Font License v 1.1