1. fejezet

Lucy St. Clair

Napjainkban, Washington D. C.

Az iroda hűvösebb volt a szokásosnál. Lucy St. Clair lenézett elkékült ujjaira, melyek a közel sem ideális hőmérsékletről tanúskodtak.

Vajon mi történne, ha egyszerűen felállna, a termosztáthoz sétálna, és tíz fokkal feltekerné a hőmérsékletet? Mr. Sloan biztosan nagyon kiborulna, ami szórakoztató lenne, de valószínűleg ki is rúgnák Lucyt. Lucy egészen biztos volt benne, hogy a szerződése valahol említett olyasmit, hogy: A munkavállaló számára tilos a termosztáthoz érni.

Megértette, hogy miért van szükség a tizenhat fokos klímára odabent, ugyanis az a tökéletes hőmérséklet az irodájukba napi szinten érkező ritka, régi könyvek számára. A fázással Lucy nagyon is szükséges áldozatot hozott hőn szeretett könyveiért. Okkal tartott vastag pulóvereket az asztalánál, és amikor néhány hónap múlva beköszönt a tél, kesztyű és sál is lesz nála.

Az irodai üzenetküldő alkalmazás értesítést jelzett Lucy számítógépén:

„Mr. Sloan látni szeretne az irodájában.”

„Azonnal megyek.”

Lucyt meglepte, hogy elgémberedett ujjaival egyetlen gépelési hibát sem vétett.

Általában nem volt ideges, amikor a főnökével kell találkoznia, de újabban szórakozott volt, és ezt megszenvedte az Emerald Booksnál végzett munkája is, mely legfőbb prioritásából azzá vált, hogy „ja, igen, valószínűleg dolgoznom kellene”. Édesanyja betegsége, az epehólyagműtét utáni tüdőembólia miatt bekövetkező hirtelen, tragikus halála Lucyt olyan gyászhullámmal árasztotta el, amelyből már hónapok óta próbált kijutni. Volt barátja, Joshua igyekezett vigaszt nyújtani neki, de nem volt elég a feladathoz, és részben ezért szakítottak a közelmúltban. Ez újabb okot adott neki a szórakozottságra, hiszen továbbra is egymás mellett dolgoztak az irodában.

Hétéves munkahelyi kapcsolatukat rivalizálás jellemezte. Egy ponton a nem kimondottan barátságos kihívások udvarlásba fordultak, amely nagyjából egy évig tartott. Olykor viszont Joshua versengő természete és a tény, hogy képtelen veszíteni, újabb konfliktushoz vezetett. Édesanyjának halála után Lucy nem tudta tovább elviselni kapcsolatuk kiszámíthatatlanságát, ezért véget vetett neki, a férfi elégedetlenségére.

Ez is elmúlik.

Lucy lesöpörte szoknyájáról reggeli müzlije morzsáit, és a fejét ingatta. Az általában rendezett, precíz és szervezett nő minden nappal egyre inkább úgy érezte, hogy szétesett. Joshua asztalát elkerülve fürgén lépkedett a főnöke irodája felé, majd bekopogott az üvegajtón.

Mr. Sloan intett neki, és éppen letette a telefont, amikor Lucy belépett. A férfinak még megvolt az összes haja, még ha őszült is a halántékánál, és divatos, jól vasalt öltönyt hordott irodalmi témájú nyakkendővel. Az aznapit nyitott könyvek díszítették, melyekből felszálltak a betűk. A férfi megköszörülte a torkát.

Ahogy Lucy helyet foglalt vele szemben, bőrszéke kellemetlen hangot adott ki, és megesküdött volna, hogy érzi Joshua tekintetét a hátán.

– Jó reggelt, uram! – Igyekezett élénk, de higgadt hangon beszélni.

Mr. Sloan a fogai közé vette ceruzájának radír részét, és úgy tanulmányozta a nőt, ahogy máskor ritka könyveket szokott vizsgálni. Vajon megfelelőnek találja majd? Lucy első kiadású volt a maga nemében, de az újranyomásra mindig volt lehetőség. Szinte bárki vágyna az állására, aki szereti a könyveket. Néhány hónapja még azt mondta volna magáról, hogy kötése, oldalai és borítója minősége kiváló, újszerű, most viszont mindenki szeme láttára kezdett szakadozni az élein. El kellett ismernie, hogy valószínűleg nem olyan árucikk már, amilyet az Emerald Books az első osztályú gyűjteményében szeretne tudni.

Joshua figyelmeztette, hogy néhány embertől megválnak. Lucy nem akarta, hogy kirúgják. Nagyon szerette különleges, könyvtári kurátori állását – ugyanaz volt a feladata, mint Joshuának. Valóra vált álom volt, hogy nap mint nap segíthet alakítgatni a magángyűjtők házi könyvtárát, kiválaszthatja a nagyszerű könyveket, amelyeket bizonyos ügyfelek értékelnének, akár sóvárognának is utána, míg az otthonuk látogatói talán csak a gerincüket csodálják majd, és azon töprengenek, mennyibe kerültek. Egy ritka könyv a kurátorok és a gyűjtők számára valódi kincs, egy kívülálló szemében viszont csupán az elit státuszszimbóluma.

– Ms. St. Clair!

Mr. Sloan levette a szemüvegét és az asztalra tette, hogy megdörzsölhesse a szemhéját, és éppoly fáradtnak tűnt, mint amilyennek Lucy érezte magát. Napok óta nem tudott aludni. Hetek óta. Talán hónapok óta.

– Igen – válaszolt túl gyorsan, pedig teljesen szükségtelennek tűnt bármiféle választ adni.

Lucy mély levegőt vett, hogy felkészüljön a következő szavakra: Meg kell válnunk öntől. Mr. Sloan viszont hirtelen előrehajolt, és így szólt:

– Szeretném, ha Londonba menne.

Hát nem rúgják ki? Lucy félrebillentette a fejét.

– Londonba?

Mr. Sloan bólogatott.

– Különleges projekt készül, amelyen magam terveztem dolgozni, de a Norman-fiók miatt nem lesz rá lehetőségem. Szeretném, ha átvenné a helyemet. Ez kiváló lehetőség, Lucy.

A legkevésbé sem erre számított.

– London – ismételte elakadó lélegzettel, ahogy elöntötte az izgalom.

– Igen. A Masters-fiókkal kapcsolatos ügy, ebből kifolyólag azt az ügyfelet is megkapja.

A Masters-fiók! Miranda Masters igazi hős volt, mindenki olyanná akar válni, mint ő. A saját televíziós médiavállalatának vezérigazgatója, elegáns, intelligens, mindenki figyelmét magára tudja vonni, ha belép valahová.

– A mayfairi Heywood Hill könyvesboltba utazik – folytatta Mr. Sloan. – London egyik legrégibb könyvesboltjába. A második világháború előtt néhány évvel nyitott meg.

– Erzsébet királynő kedvenc könyvesboltja? – ingatta a fejét Lucy hitetlenkedve. Ez tényleg megtörténik? – Az a könyvesbolt, ahol a szerző Nancy Mitford dolgozott a háború alatt? – A Hajsza a szerelemért volt Lucy örök kedvence, ahogy az édesanyjáé is. A lehetőség, hogy ott járhat, ahol Nancy is megfordult, valóra vált álom lenne.

– Szóval hallott róla, helyes.

Hogy hallott róla? Évekkel korábban kivágott egy róla szóló cikket, és felragasztotta az álomtáblájára. A hely meglátogatása még mindig rajta volt a csodás könyvesboltos bakancslistáján. Ráadásul ott volt a rejtély is, amelyen az édesanyja éveken át töprengett Nancy Mitforddal kapcsolatban, és amelyet Lucy is kétségbeesetten meg akart oldani. Utazás Londonba, pontosan oda, ahol válaszokra lelhet.

– Igen – mondta higgadtan, miközben próbált uralkodni magán.

– Helyes. Már jártam a könyvtárban, ahol segédkezünk. Itt az akta a képekkel. Ms. Masters számos darabot szeretne az új könyvtárába. A klasszikus szépirodalomra és az első kiadásokra helyezné a hangsúlyt, de tényirodalmat és albumokat is szeretne. Tartalmas és hivalkodó darabokat egyaránt. Az lesz a feladata, hogy nagyjából ötszáz könyvet válogasson össze. És, ha már Mitfordot említette, Ms. Masters hatalmas rajongója, és szeretné, ha különleges gyűjteményt szerezne neki. – Mr. Sloan átcsúsztatta a vastag mappát az asztalán. – Ez egyfajta próbatétel elé is állítja, Lucy. Ne felejtse, hogy Gail nyugdíjba megy a következő hónapokban!

Mintha a Masters-fiók és a londoni út nem lenne elég, még az előléptetés lehetősége is fennáll? Lucy bólintott, és remélte, hogy magabiztos arckifejezéssel sikerült tennie. Mit szólna Joshua? Ezer éve áhítozik az előléptetésre, már azon morfondírozott, hogy felajánlják-e neki Gail állását, és a különleges projektek vezetője lesz.

– Számíthat rám, uram.

– Helyes – bólintott Mr. Sloan, és újabb mappa után nyúlt. – Sarah megszervezi az utazását. A lehető leghamarabb indulnia kell. Van egy lakás a bolt felett, amelyet kiadnak az ottléte idejére. Így megspórolhatja az ingázást. Ami nem is baj, ugyanis két hét áll rendelkezésére. Mindössze ennyi.

Két hét Londonban, hogy összeállítson egy különleges kiadványokból álló könyvtárat – ezért dolgozott az elmúlt hét évben. Szuper lehetőség. És ő a tökéletes ember a munkára. Hiszen a családja Angliából származott, aztán valaki úgy döntött, hogy Amerikába indul az 1950-es évek közepén. Rengeteg történetet hallott az édesanyjától az előkelő ifjoncokról, a korszak pezsgőivó, bohém arisztokratáiról és irodalmi üdvöskéiről, főleg, amikor Lucy egyetemre járt, és egy este kissé túlzásba vitte a bulizást. Nancy Mitford is a csoport tagja volt – egyik házibuliból jártak a másikba, jelmezben rótták London utcáit, és kincsekre vadásztak. Mindenki róluk beszélt, képeikkel és tetteikkel voltak tele a bulvárlapok. Jaj, micsoda móka lehetett!

A két, Londonban töltött hét arra is lehetőséget adna Lucynek, hogy megoldja a rejtélyt, amelyen az édesanyjával töprengtek a könyv miatt. Az édesanyja Hajsza a szerelemért példányába – amely immár Lucyé volt – maga Nancy írt egy feljegyzést, de egyikük sem tudta megfejteni. Hiába nem volt már vele az édesanyja, Lucy úgy érezte, hogy ez valamiféle jel, vagy legalább egy mód arra, hogy ismét olyan közel érezze magához, mint annak idején.

– Köszönöm, uram.

Lucy felállt, egyik kezével a mellkasához szorította a mappákat, a másikat pedig átnyújtotta az asztal fölött. Mr. Sloan kurta biccentéssel és feszült, de biztató mosollyal rázott vele kezet.

– Ne szúrja el!

– Nem okozok csalódást. Nagyra értékelem ezt a lehetőséget.

Amikor visszaért az asztalához, letette a mappákat. Épphogy kinyitotta az elsőt, amikor Joshua megjelent mellette, elállva a kis bejáratot. Karba tette a kezét, hogy lazának tűnjön, de összehúzta a szemét. Vajon amiatt aggódik, hogy talán kirúgták őt, vagy önzőbb okokból jött ide? Lucy az utóbbira tippelt.

– Ez meg mi volt? – kérdezte.

– Londonba megyek – felelte Lucy, és végre megengedte magának, hogy mosolya kifejezze az általa érzett diadalmas örömöt.

A férfi összevonta a szemöldökét és szorosabban összefűzte a karját.

– Mi célból?

– A Masters-fiók miatt.

Joshua olyan erősen szorította össze az ajkát, hogy elfehéredtek.

– Az nagy projekt.

– Igen. Izgatott vagyok miatta.

Lucy közömbösen beszélt, hiába tudta, hogy a férfi magában fortyoghat. Hiszen ő is erre vágyott. Joshua a fejét ingatta.

– Ne menj!

Lucy nem fáradozott bosszúságának elrejtésével.

– Tessék?

– Tudod, hogy Gail pozíciójára pályázom. Ha elfogadod ezt a fiókot, akkor elveszed tőlem a lehetőséget. Hadd menjek én! Mondd meg Mr. Sloannak, hogy nem tudsz Londonba menni, hogy szerinted én jobb jelölt lennék.

Ezt az arroganciát… Lucy erősen az asztalra nyomta ujjait, hogy ne szorítsa ökölbe a kezét. Hiába versengő természetű Joshua, az már minden határon túlmegy, hogy azt várja, Lucy adja fel a saját vágyait.

A lány egy kis része készen állt volna átadni a projektet – csupán a pillanat tört részéig. Hiszen nem akarta, hogy az irodában dühöngjön, vagy valahogy keresztbe tegyen neki, amire volt némi esély. De ez nagyszerű lehetőség volt számára. Esélyt adott arra, hogy előrelépjen a karrierjében – amit a főnöke egyértelműen kifejezett. Mr. Sloan úgy gondolta, hogy kiérdemelte, látni akarta, mire képes.

Apró dühszikra pattant benne. Akarta ezt a projektet. Kidolgozta érte a belét. Mégis hogy mondhatna le a lehetőségről, hogy Londonba menjen? A menekülési ösztön mélyről tört fel belőle, mintha a hideg tengerben kapálózva valaki mentőkötelet dobott volna neki. Eltökélte, hogy nem futamodik meg, és magabiztosan így válaszolt:

– Nem mondok le a projektről. Tudod, hogy én is keményen dolgoztam ezért.

Joshua sarkon fordult, és a férfimosdó felé vonult, Lucy pedig viszolyogva bámult távozó alakjára. Hogy járhatott vele? Csókolhatta meg? Feküdhetett le vele? Az, ahogy elvonult, emlékeztette, milyen jól tette, hogy végre szakított vele.

Az emberek, akik törődnek egymással, támogatják a másikat. Semmivel nem teheti indokolttá a férfi viselkedését, még ha vágyik is Gail állására. Még ha kapcsolatuk nagy része rivalizálásból is állt. Egy jó csapatjátékos gratulál az ellenfelének a győzelemért.

Lucy tekintete a mappára siklott, és eszébe juttatta mindazt, amit jelképez.

Esélyt a felemelkedésre. Esélyt, hogy megválaszolja a kérdést, amelyen az édesanyja éveken át töprengett a halála előtt. Esélyt, hogy távol kerüljön – pillantása a férfimosdó csukódó ajtajára tévedt – mindentől.

Ez volt a helyes döntés számára, a zsigereiben érezte.

Eljött az ideje, hogy olyan döntéseket hozzon, amelyek előreviszik ahelyett, hogy visszatartanák. Ez a londoni út igazi, valóra vált álom. Még ha nem is kapja meg az előléptetést.

2. fejezet

Nancy Mitford

1931 márciusának közepe

Drága Evelyn!

Nincs is annál tökéletesebb alkalom a pompás koralltiara viselésére, mint az ember saját, csodálatosan megszervezett könyvbemutató estélye. Főleg mivel az összejövetelt az én hírhedt húgocskám tartja, Lady Diana Guinness.

Ugyan én örömmel iszogattam volna üvegből is az utcán szaladgálva, könyvem egyik szereplőjének öltözve, húgom – hiszen tudod, milyen – erősködött, hogy estélyt rendezhessen, és kétségkívül nagyon kitesz magáért. Ez nagyon sokat jelent nekem, hiszen a szüleim mindig is lenézték a prózámat. De te, drága barátom, te nem.

Hamarosan találkozunk…

Szeretettel:

Nancy

A Buckingham Street-i házban, csupán egy kőhajításnyira a királyi palotától, izzó arany fény áradt minden kristálycsillárból. Gardéniák, rózsák és liliomok töltötték meg a több tucat Waterford-vázát. Egy nyolctagú dzsesszegyüttes felváltva játszotta a legújabb slágereket és a régi kedvenceket, ezzel biztosítva, hogy még az idősebb vendégek is táncoljanak.

Az elegáns, négyemeletes téglaház megtelt szórakoztató emberekkel, akik szorosan egymás mellett állva kristálypoharakat vettek le a pezsgőtoronyból, amely mintha soha nem akart volna elfogyni. A vendégek fele okos volt, a másik fele pedig abban bízott, hogy lefényképezik. Mindegyikük részben az ingyenpezsgőért és a kifinomult falatokért érkezett, utóbbit Guinness-egyenruhába öltözött szolgálók osztogatták – roppant nemes.

A hírhedt házba való belépés után az ember gyönyörűen nyomott, keményfedeles borítójú példányokat talált a Highland Flingből, a nevem vastagon a borítóra nyomva. Minden meghívott rendelkezett már a regényem egy-egy példányával, benne takaros aláírásommal, valamint egy feljegyzéssel, melyet briliánsan én ötöltem ki: A mindannyiunkban rejtőző bűvésznek, sok szeretettel, Nancy Mitford.

A nagyjából száz résztvevő ismerősünk közül talán csak néhányan értik meg a jelentést a szavak mögött. Jaj, hogy mosolyoghattak, huncut démonokként.

Míg a vendégek és a szórakoztatás húgom és a férje életöröméről árulkodtak, a ház berendezése merev volt – ahogy a legalább egy tucat jelen lévő vénasszony –, és áradt belőlük, hogy anyósom keze van a dologban. Nagyon sajnáltam a húgomat. Egyetlen darab lógott ki a sorból, mégpedig a Bruno Hat absztrakt mű az átverésből, amellyel megtréfáltuk az embereket két évvel ezelőtt. A kötéllel szegélyezett parafa tábla még mindig dicső helyén lógott a társalgóban.

Csupán egy dolog hiányzott az ünnepélyről – szerelmem, Hamish. Aki olykor a vőlegényem, máskor nem. Ekkor épp nem volt az. Mégis sóvárogva vártam visszatértét. Sóvárogtam a nevetés után.

Amint aláírtam az utolsó könyveket is, rámosolyogtam a márványasztal körül tébláboló vendégekre, és felálltam a dedikálásra választott helyem mellől. Kinyújtóztattam ujjaimat, és hirtelen erős vágyat éreztem némi pezsgő, vagy az erősebb cseresznyés koktél elfogyasztására.

Átverekedtem magam a tömegen, aztán elértem a pezsgőtoronyhoz, de ekkor elkapott az egyik drága barátom.

– Csak nem a zseniális Evelyn Waugh az?! – lelkendeztem, ahogy átöleltem a férfit.

Barátom jóvágású volt, bőre barnára sült legutóbbi föld körüli utazásán, és örömmel láttam, hogy a bántalmazó, szörnyű tehénnel kötött házasságának sajnálatos bukása után a kedélye is visszatért.

– Csak nem az eszes fogalmazás és csinos külső terén egyaránt hozzám méltó Nancy Mitford?!

Felnevettem, az este folyamán először őszintén. Az utóbbi hónapokban sokat leveleztünk, hála az égnek. Evelyn roppantmód bátorított a regényírásra, amikor még csak a The Lady rovataiba írtam.

– Eldobtál már mindannyiunkat egy luxussal és sikerrel teli életért? – cukkolt.

– Soha! Csak egy buta könyv, drágám, tényleg, csak azért írtam meg, mert a száz fontra fájt a fogam – nevettem, és megpaskoltam a kezét, amikor egy újabb pezsgősüveg pukkanó hangjára a vendégek vidáman kiáltozni kezdtek.

– Megkockáztatnám, hogy száz fontnál jelentősen többet kapsz, és mindannyian szörnyen féltékenyek leszünk rád – mosolygott Evelyn, miközben Nina barátnőnk is odajött hozzánk, martinispoharában egy olívabogyót lötykölve.

– Ha továbbra is jól öltözött maradhatok, mi más érdekelne? – kérdeztem tréfás mosollyal. Félig voltam csak őszinte. A Highland Fling megírása roppant szórakoztató volt, és ugyan vágytam afféle sikerre, amilyet Evelyn ért el a Vile Bodieszal, őszintén boldog voltam, amiért végre kerestem némi pénzt.

A felső osztályba tartozás nem mindig jár zsebpénzzel. Kérdezzék csak meg bármelyik testvéremet – kivéve Dianát, aki csodás luxusban él újdonsült gazdag és jóképű férjével, aki a Guinness-vagyon örököse. Szüleink kénytelenek voltak szorosra húzni a nadrágszíjat, nemesi címük ellenére.

– Így van – merengett el Nina. – Irodalmi sztár leszel, drágám. Páratlan. Most pedig, Evelyn, olyan sokáig kellett téged nélkülöznünk, hogy muszáj táncolnod velem, kezdek szörnyen unatkozni.

– Utána velem is, Evelyn, drága! Mindent hallani akarok az afrikai hőstetteidről – szóltam utánuk.

Evelyn elvette Nina szinte üres poharát, és lehajtotta a maradék martinit.

Nina felém kacsintott, aztán a tánctérre vonszolta a barátunkat, ahol az együttes lelkesítő dalba kezdett harsány trombitával, szaxofonnal és lüktető dobbal. A terem valósággal csordultig telt a kor híres fiataljaival, akikről gyakran írtak becsmérlő cikkeket a zsémbes öreg újságírók. Mi voltunk a kor jelentős, arisztokrata és előkelő családokból származó fiataljai. A bálványozott ifjak, akiket cseppet sem érdekelt, hogy követik és fényképezgetik őket. A zsémbesek züllöttnek tartottak minket, akik semmibe veszik az idősebb generációk összes szabályát. Extravagáns estélyeket tartottunk, kissé túl közönségesen nevettünk, jelmezben csámborogtunk Londonban, egészségtelen mennyiségű pezsgőt ittunk, összetett kincskeresést szerveztünk a városban, és nyilvánvalóan túl sok női bokát és lábat engedtünk láttatni.

Ó, milyen tökéletesen dekadens! Egy részem kétségbeesetten csatlakozni akart a tánchoz, szörnyen sóvárgott az után, hogy Hamish jelen legyen, megpörgessen és nevettessen. Arra vágytam, hogy jelmezt ölthessünk, hogy aztán sötét sarkokban rejtőzködjünk. Hogy titkos találkozókat szervezzünk, melyekhez Diana rendkívüli segítséget nyújtott új szerepében férjes asszonyként. Hogy martinit és Dom Perignont ihassunk, amíg felkel a nap, ahogy azelőtt tettük, hogy Hamish gonosz szülei a tőlük már megszokott dühükben New Yorkba küldték a fiukat legutóbbi egyetemi fiaskója után.

Egek, vajon miért akarták ennyire tönkretenni azt a fantasztikusan különleges férfit?

Levegőre volt szükségem, ezért kijáratot kerestem, de tekintetem megakadt egy másik jó barátomon, aki egyébként a Highland Fling illusztrátora is volt. Mark a parkett felé intett nekem, ahol a csapatunk többi tagja a zene ritmusára karlóbálva dobogott. Nem is egy pár kissé túl szorosan összesimult tánc közben. Egy férfi a felesége nyakát csókolgatta és enyhén gömbölyödő, várandós hasát simogatta, míg Evelyn és Nina egy olívabogyón civakodtak, és számos mohó fickó próbálta kétségbeesetten tartani az ütemet a hölgyekkel.

Elfordultam, mintha nem is vettem volna észre. Mark volt az egyetlen, aki tudta, hogy egy hónappal korábban betettem a fejemet az egyik társunk sütőjébe, hogy a gáz kábító hatása kimentsen egy világból, amelyben olyan szörnyen elkeseredett voltam. Még Evelynnel sem volt bátorságom megosztani.

Könny gyűlt a szemembe, de lehajtottam a pezsgőmet, majd egy újért nyúltam elbűvölő mosollyal, melyet születésem óta tökélyre fejlesztettem. Kezdődjék a műsor!

– Nancy, drágám! – szólalt meg egy mély férfihang a hátam mögött.

Széles mosollyal fordultam meg, és viszonoztam a durván jóképű és szörnyen unalmas Hugh ölelését.

– Táncolj velem, te szépség! – mondta.

Hugh vonzó volt és gazdag, mindene megvolt, amit csak egy férjjelölttől kívánni lehet. Majdnem igent is mondtam neki, amikor előző este megkért, hogy legyek a felesége. De Hamish számomra az egyetlen, és soha nem mennék hozzá máshoz. Hiszen képes voltam elképzelni magamat vele, körülöttünk öt zsizsegő gyermekünkkel, amíg én legújabb regényem bekezdéseit írom, ő pedig a vadásztörténeteit meséli nekünk.

– Jó, de csak mert olyan délceg vagy az új szmokingodban – mondtam, aztán lehajtottam a pezsgőt és megfogtam a kezét.

Hugh körbeforgatott, miközben átnyomakodtunk a vendégek tömegén, akik a könyvem kiadását jöttek ünnepelni – legalábbis ezt mondták. Valójában az ingyenitalért jöttek és azért, hogy divatos embereket lássanak. Talán azért is, hogy másnap reggel a nevük megjelenjen a Tatlerben. Hiába tettettek sértődést, amikor meglátták a nevüket a pletykarovatban, ha őszinték magukkal, elismerték volna, hogy nagyon is élvezik, amikor biccentenek és kacsintgatnak feléjük. Hiszen mindenki arra vágyott, hogy felkapott legyen.

– Magad vagy a megtestesült pompa. – Hugh megcsókolta a kezemet, majd izmos vállára tette, amelynek mérete feltehetően gránátos szolgálatának köszönhető, és testünk a charleston vidám ütemére kezdett mozogni.

– A pompa csupán szédítő illúzió, drágám – kacsintottam. – Hát nem olvasol újságot?

Hugh nevetett, de tekintete némi zavartságtól árulkodott – az elmés csevegés mindig is megakasztotta agyának lassú fogaskerekeit.

– Úgy érted, hogy a fejfájással és a lábadon vízhólyagokkal való ébredés nem a fényűzés netovábbja?

Vajon mennyi energiájába került szegény mosolygó Hugh-nak, hogy ezt a választ előkotorja az elméjéből?

– Drágám, sokkal jobb móka elképzelni minket, ahogy mindannyian bridzsezünk, amíg olyan részegek nem leszünk, hogy becsúszunk az asztal alá. Vagy királyi jelmezben szaladgálunk a Piccadilly utcáin.

– Vagy eljátsszuk a vagyonunkat – tette hozzá a férfi széles vigyorral.

Nevettem, mert nem volt elveszíthető vagyonom, és mert Hugh legalább ahhoz elég okos volt, hogy ne tegye azt, amit javasolnak neki. Szegénykém szörnyen keményen dolgozott azért, hogy bebizonyítsa, nem hígagyú. Hiába szeretett annyira úgy tenni, mintha olyan szabadelvű és okos lenne, mint némelyek a csapatunkban, számomra mindig szörnyen egyhangú volt. Egy nagy, szőke mamlasz, akiről lerí, hogy gazdag. Feltételeztem, hogy ha hozzámennék, a legújabb divat szerint öltözködve járkálhatnék a városban, elegáns autókban utazhatnék és a költségekre való tekintet nélkül vacsorázhatnék pezsgőt kaviárral – én mégis inkább választanám a mentális stimulációt egy intelligenciával rendelkező ember mellett, mint egy dagadó pénztárcát. Evelyn azt mondta, hogy újonnan szerzett száz fontomat öltözködésre és férjfogásra kellene költenem.

Abban viszont biztos vagyok, hogy drága barátom nem úgy értette, hogy Sir Hugh Smiley-t kellene kifognom.

– Felkérhetném a hölgyet? – vigyorgott rám Mark. Intelligens kék szeme csillogott, és szőke haja borzasságával kissé züllött külsőt öltött.

Ha ő kért volna, hogy menjek hozzá, talán engedtem volna, hogy Hamish kicsússzon vékony kezeim közül.

Hugh frusztráltan elmosolyodott.

– Mi még nem… – szállt volna vitába, de én levettem a kezemet a válláról, és Mark felé nyújtottam.

– Nyugalom, drágáim, mindenkinek jut Nancyből. – Hazugság, keserű hazugság, hiszen még saját magamnak sem jutott elég belőlem.

Amint Hugh elengedett, és kezemet Markéba tettem, máris könnyebben lélegeztem, ahogy mindig történt mellette. Hetyke és eszes barátomra mindig számíthattam, amikor egyszerűen roppant jól akartam magam érezni, vagy amikor legsötétebb titkaimat akartam megosztani valakivel.

Nem akartam nyomorúságosan magányos lenni, mégsem vágytam társaságra. Kivéve Hamishére. Azon töprengtem, vajon ő ki tudna-e rántani a sötétségből, mely olykor felemésztett.

– Megmentettelek attól a féleszűtől – súgta Mark cinkosan.

– Mind csodálatos pillangók vagyunk.

Mark hirtelen körülnézett, aztán kaján vigyorral fordult vissza hozzám.

– Elnézést kérek, hölgyem, egy pillanatra azt hittem, Favre sétált be a terembe.

– Jaj, Mark, hiszen te vagy apám egyik kedvence, nem a többi kölyök.

– Egy kérdés az elmés írónőnek: mondd, drágám, ki inspirálta a Highland Fling hősét? – Mark tekintete végigsiklott az élénk termen, majd visszatért hozzám. – Vagy nincs jelen?

Hát ennyire nyilvánvaló? Hamish mindig magára vonta a tömeg figyelmét, akár a főszereplő. Hivalkodó volt, hangos és elragadó. Ugyanannyi esély volt arra, hogy lehajt öt brandyt, és kitalálósdit akar játszani, mint hogy kijelenti, mindannyian lőni megyünk a családja skóciai kastélyába.

Jaj, annyira hiányzott!

– Miért gondolod, hogy bárki inspirálta? – kérdeztem finom vállrándítással. – A szereplőim, főleg a főszereplő, szörnyen egyediek, hát nem látod? A barátaink között egyetlen olyan személy sincs, akinek stílusa olyan hivalkodó, humorérzéke olyan huncut lenne.

Mark felnevetett, ahogy a zene egy pillanatra elhalkult, mielőtt egy lassú dal kezdődött, mire a barátom elhúzott a táncolóktól, hogy új Dom Perignont szerezzen nekünk.

– Ezért foglak örökké szeretni, drága hölgyem. Éppoly őszinte vagy, mint amennyire hazug.

* * *

Legkedvesebb Mark!

Legújabb regényem egy zavaros szókavalkád, még összefüggő mondatokba is alig képes rendeződni, nemhogy az első regényemre jellemző humort és könnyedséget utánozni, mely szinte semmit nem hozott abból az elismerésből, amelyet reméltem.

Ajkamba haraptam és a toll hegyét a papírra nyomtam. Tintabuborék jelent meg a kemény papíron.

Nos, ez nem felel meg.

Fújtatva gyűrtem össze a levelet, aztán a tűzbe dobtam, ahol vibrálva, mohón kapott lángra ugyanazon levél másik öt kezdetével.

Letettem a tollat, és a halántékomat dörzsöltem.

Mégis hogy írhatnék vicces és okos dolgokat a könyvbe, hogy aztán átadjam a kiadónak, amikor csak arra vágyom, hogy bekuporodhassak az asztal alá, és soha ki se jöjjek? Magányom lázas nyomorúsággá vált, és gyakran gondoltam arra az éjszakára, amikor fejemet a sütőbe tettem, és azt kívántam, bár véghez vittem volna.

Oly gyakran vesznek körül embertömegek, mégsem tesz egyikük sem boldoggá. És újabb sivár levelet fogalmaztam Marknak, aki úgy tűnt, az egyetlen barátom a világon, aki pontosan tudja, mit érzek. Diana soha nem értette volna, ő szeszélyes, és mindig a társaság közepe. Eközben én arra vártam, hogy valami fény gyúljon az agyamban, és vezessen a helyes útra, egy jövő felé, amelynek nem része mások ítélkezése. Sem az összehasonlítás. Ekkoriban látszólag mindenkinek az volt a mániája, hogy a nálam jobb húgomhoz, Dianához hasonlítgatnak.

A szépséges Nancy Mitford, bár nem olyan szépséges vagy okos, mint Diana húga.

Nem olyan boldog.

Nem olyan férjezett.

Nem olyan.

Jaj, annyira szerettem és annyira megvetettem! Mindene megvolt, amire én vágytam az életben, de hogy sajnálhatnám tőle a boldogságot?

A telefon éles csengése szakította félbe gondolataimat. Rutland Gate, a családunk Hyde Parkra néző otthonának első ajtajához siettem, aztán felvettem a telefont az előszobaszekrényről. Itt megengedhettem magamnak ezt a luxust, míg vidéki birtokunkon, Swinbrookon nem – bár én Swinebrook-nak neveztem, hiszen Asthall Manorhoz vagy akár az előtte álló Batsford Parkhoz képest semmiség volt –, ahol Favre (az apám) az egyetlen telefont a dolgozószobájában tartotta, és ritkán engedte, hogy bármelyikünk használja, nemhogy felvegye.

– Mitford rezidencia.

– Hívás a tiszteletre méltó Nancy Mitfordnak.

– Én vagyok.

Zajt hallottam, majd a következő mondatot fojtottan:

– Kapcsolom, uram.

– Drágám! – szólalt meg Hamish elbűvölő hangja a kagylóból, mire a testemet elárasztó megkönnyebbüléshullámtól reszketni kezdett a kezem.

– Hamish, te vagy az? – Gyengének éreztem magam, ezért ledőltem az egyik viktoriánus tölgyfa székre, mely az asztal mellett állt.

– Én bizony.

– Gyere vissza Londonba, roppant kietlen nélküled!

– Á, tudnod kell, kedves hölgyem, hogy visszatértem.

Szívem kihagyott egy ütemet, és szorosabban tartottam a kagylót.

– Hogyhogy?

– New York utálatos volt. London az egyetlen nekem való város.

Akaratlanul elmosolyodtam.

– Soha többé ne utazz el!

– Amíg élek. – Mindketten tudtuk, hogy ez hazugság, hiszen amint az apjának elege lesz belőle, ismét Amerikába vagy Kanadába küldi. – Hol vannak a bulik? London kietlenebbnek tűnik, mint amikor elutaztam.

Összehúzott szemöldökkel néztem a lábamra, a foszladozó szőtt kárpitra, mely idősebb volt, mint maga Rutland Gate.

– Nincs jelentős bál vagy estély, mert mindenki túl szegény ahhoz, hogy tartson. Csak magánjellegűek vannak.

A nagy háború költségei és a világ minden táján összeomló gazdaság rengeteg könnyelműségnek véget vetett. Noha az árukat még nem jegyre adták, de nem voltam olyan fiatal, hogy elfelejtsem, milyen volt tucatnyi évvel korábban, amikor Cook kénytelen volt a kiadagolt termékekkel zsonglőrködni.

– New Yorkban sincs ez másképp – mondta lassan Hamish. – Dögunalom, és sehol nincs szeszes ital, kivéve a megfelelő emberek ismerete révén. El tudod képzelni, drágám? Letartóztathatják az embert a brandyivásért!

– Ami persze téged nem tartott vissza.

– Hát persze. Mármint a brandyivásig jutottam, a letartóztatásig nem. Na mesélj, drágám, hol van mindenki? Vagy fél tucat meghívóra számítottam, ahogy belépek az ajtón.

És mikor is volt ez?

– A Ritz-ben. A Café de Paris-ban. A balettban. Mindenfelé járunk, Ham, a magánbulik nagyon divatosak. Csak vinni kell a kedvenc italunkat. – Amit alaposan kitapasztaltam azon a héten mindennap hajnali kettő-háromig. A túlélés mindenekfelett.

– Ebédeljünk a Café de Paris-ban! Felveszlek. A szokásos csapatot hívjam meg?

A szokásos csapat azt jelentette, hogy mindannyian találkozunk a kávézóban, és tetemes mennyiségű pezsgőt és brandyt iszunk. Egyikünk sem fog törődni az anyagi gondokkal, beleértve engem is. Hamish visszatért, és szörnyen vágytam rá, hogy lássam.

– Pompás. Mindannyian örülni fognak, hogy látnak.

– De azért nem annyira, mint te.

Hangja cukkoló volt, és olyan hatással volt rám, mint semmi, amit korábban mondott. Szinte bosszantott arroganciája. Vajon tisztában van azzal, hogy minden kérőmet visszautasítottam miatta? Miért éreztem úgy néha, hogy túlságosan szeretem?

Nagyot nyeltem, hogy eltüntessem kétségeimet, és kipréseltem magamból egy nevetést is.

– Közel sem – ismertem el.

Egy órával később megszólalt a csengő, én pedig türelmetlenül vártam odafent, hogy a komornyik kinyissa. Az elmúlt órát azzal töltöttem, hogy egymás után próbálgattam fel a ruhákat, sütővassal begöndörítettem a hajamat és friss rúzst kentem fel – skarlátvöröset. Körmeimet frissen lakkoztam ugyanolyan árnyalatúra, részben azért, mert csinosnak tartottam, részben viszont azért, mert tudtam, hogy Favre utálja. Arcomon a púder elrejtette a szemem alatti sötét karikákat, orcámon a pirosító pedig egészséges külsőt kölcsönzött. Fülembe aranykarikát tettem, hozzá illő karpereccel a csuklómon, és felvettem a gyöngy nyakláncot, közepén az arany N medállal, melyet Hamishtől kaptam múlt karácsonyra.

– Nancy, drágám! – zendült a hangja az előszobából. – Gyere le hozzám!

Kiléptem a folyosóra, és a lépcső tetején álltam, amíg észre nem vett. Sötét haját tökéletesen fésülte, és szálegyenesen állt flanelnadrágjában, kék ingében és fekete pulóverében. Egyszerre laza és elegáns.

– Hát itt vagy! – szólalt meg, és szemét elöntötte a vidámság, ahogy mosolyogva végignézett sötétkék ruhámon. – Nagyszerű. Borzasztóan hiányoztál. El sem tudod képzelni, milyen érzés a tengeren túl lenni, távol mindentől, amit szeretsz.

Szeret engem. Megremegett a szívem, és valahogy sikerült megőriznem higgadt arckifejezésemet, ahogy Hamish végignézte, hogy lesiklok a lépcsőn, meglepően stabil léptekkel. Odalent viszont minden színjátékkal felhagytam, és a karjába vetettem magam, mélyen beszívtam szantálfa-, fűszer és enyhe levendula illatát, amely Franciaországra emlékeztetett.

– Ínycsiklandó az illatod – mondtam.

– Tudtam, hogy imádni fogod – vigyorgott Hamish. – Francia. Krigler.

Szemérmes csókot nyomott ajkamra, amit soha nem tettünk, amikor Favre vagy Muv a közelben volt. Hiába volt viszont szemérmes, egész testemben bizseregni kezdtem tőle. Annyira szerettem!

– Le parfum est céleste tout comme votre retour.

– Oui, ma chérie, a mennyországban érzem magam, mert ismét brit földön lehetek. És hoztam neked ajándékot. – Zsebébe nyúlt, és kihúzott egy világoskék szalaggal átkötött kis fehér dobozt.

A torkomban dobogott a szívem. Hát eljött a pillanat? Megkér? Alig tudtam megszólalni, és reszketett a kezem, ahogy a fehér dobozért nyúltam, ujjaink pedig összeértek. Meghúztam a masnit.

Az édesanyja gyűrűje? Vagy sajátot választott számomra, amely különlegességemet hivatott dicsérni, az általa imádott Nancy egyediségét?

Felmosolyogtam rá, ahogy a masni a földre hullott, és vártam, hogy a földre hulló kék szalag mellé térdel majd, de továbbra is előttem állt, huncut, sötét szemmel figyelt ferde szemöldöke alól.

Ahogy kinyitottam a dobozt, felfedeztem, hogy nem gyűrűsdoboz alakú, mire szörnyen butának éreztem magam. Jaj, olyan csalódott voltam, amiért nem úgy tért vissza Amerikából, hogy borzasztóan hiányoztam neki, és kétségbeesetten a magáénak akart tudni örökre!

Ahelyett a dobozban a fehér papíron Lady Liberty rézalakja feküdt, a szabadság szimbólumáé.

Feszült mosoly suhant át az arcomon a roppant személytelen ajándék láttán, amely épp oly mély jelentést közvetített Franciaországtól Amerikának, mint számomra. Vajon szakít velem? Szavak nélkül mondja el, hogy véget akar vetni a kapcsolatunknak? Végleg megszabadulna tőlem?

Szorosabbá vált a gyöngysor a nyakamon.

– Hú, hát nem… pompás? – A szobrocskát a telefon mellé tettem az asztalra, aztán felvettem a táskámat és az esőköpenyemet, majd elfogadtam Hamish felkínált karját.

– Örülök, hogy tetszik.

Gyűlöltem.

– Nagyon kedves tőled, hogy gondoltál rám. – És elárultad, milyen szerepet szánsz nekem a jövődben.

Hamish a knightsbridge-i házunktól a Piccadillyig folyamatos fecsegéssel töltötte ki az időt a föld alatti dzsesszklubokról, amelyekbe sikerült bejutnia New Yorkban, valamint az éjszakáról, amikor a rendőrség elől kellett menekülnie, miután felfedezték a whiskyodút.

– Ekkor döntöttem úgy, hogy elhagyom azt az átkozott helyet. Hogy lehet törvénytelen az italozás? Nevetséges.

– Valóban – sikerült kinyögnöm. Hát Hamish nem emlékezett, hogy épp az italozás miatt küldték a tengerentúlra? De persze én jogtalanul oktattam volna ki alkoholizálási szokásairól. Hiszen már terveztem is, hogy teljesen berúgok a kávézóban, már csak azért is, hogy kitöröljem elmémből a Lady Liberty leleplezését megelőző szégyenteljes izgalmat. – Azt hiszem, soha nem szeretnék oda elmenni.

Hamish beállt a Café de Paris elé az autójával, mire felsikoltott egy babakocsit toló anyuka, akit a felfröccsenő víz majdnem teljesen beterített. Sajnálomot tátogtam a szúrós tekintetű nőnek, míg Hamish megkerülte az autót, hogy ajtót nyisson nekem. Kiléptem a csúszós, vizes utcára, és eső pettyezte a cipőm orrát.

Felvontam a szemöldököm Hamishre nézve, mire ő elvigyorodott.

– Ezt Amerikában tanultam.

– Még szerencse, hogy nem szakítottad ki a nadrágodat – mondtam, miközben elfogadtam kinyújtott kezét, hogy kisegítsen az autóból London kietlen szürkeségébe. – Viszont nagy valószínűséggel elázott az esőtől.

– Ne aggodalmaskodjék, hölgyem, még a végén ráncossá válik az a szépséges homloka!

Döbbenetemben már válaszra nyitottam volna a számat, de Hamish gyors csókot nyomott ajkamra, ezzel elhallgattatott, és bevonszolt, mielőtt felelhettem volna. Azonnal megjelentek mellettünk a barátaink. A hangos zene és azok kiabálása, akik a lenti színpadon előadó görkorcsolyázókat csodálták, ellehetetlenített bármiféle beszélgetést. A műsort két fekete nadrágos, fehér inges férfi, valamint egy fehér szatén- és csipkeruhában táncoló nő adta.

– Üljetek le! – mondta Mary, Hamish testvére, a mellette lévő széket paskolva.

Helyet foglaltam Mary és Hamish között. Az összetolt, kerek asztaloknál a szokásos társaság vett körül. Mindenki ujjongva örült Hamishnek, és kérdéseket tettek fel neki, ő pedig törvénytelen szerencsejátékról és italozásról szóló történetekkel szórakoztatta közönségét, valamint a föld alatti klubokról, amelyek véleménye szerint biztosan az amerikai maffia irányítása alatt állnak. Vagy egyszerű kitaláció, vagy egy újabb szörnyen meggyőző érv, hogy miért nem szabadna soha odamerészkednem.

– Felkeltette bármilyen tyúk a hírhedt Hamish figyelmét? – kérdezte Harold a szemöldökét vonogatva.

Nagyot kortyoltam a pezsgőmből, és próbáltam megtalálni a viccet Harold bugyuta kérdezősködésében. Tán nehéz elképzelni, hogy Hamishnek hiányoztam?

Hamish ekkor átkarolta a vállamat, és közelebb húzott magához, francia parfümjétől megszédültem.

– Nancy az egyetlen nő, akit valaha szeretni fogok.

Az egyik férfi görkorcsolyázó ekkor letért a színpadról, és a mi asztalunk felé közeledett. Aztán rám mutatott, én pedig gyorsan a fejemet ingattam, Mary viszont felemelte a kezét és lelkesen integetett feléjük.

– Engem, válasszanak engem!

A görkorcsolyázó elvigyorodott.

– Kegyed.

– Pompás! – Mary nevetve mászott át rajtunk, amíg ki nem szabadult.

Újabb kör pezsgőt töltöttek, és mind Mary felé emeltük poharunkat. Az együttes élénk dalba kezdett, ahogy Mary megjelent a színpadon, lábán görkorcsolyával, és utánozta az előadók charlestontáncát, de nem is egyszer elveszítette az egyensúlyát.

Hamish brandyt rendelt, én pedig azon töprengtem, vajon van-e elég fontja, hogy kifizesse, vagy szokás szerint engem kér meg, hogy fedezzem.

Visítás vonta a színpadra a figyelmünket, ahogy Maryt a magasba emelték. Az egyik előadó megragadta a csuklóját, majd másik kezével a bokáját, és a magasban olyan gyorsan pörgette a feje felett, hogy alig tudtam megállapítani, melyik a barátnőm eleje.

– Rendkívüli – mormolták az asztalnál ülők, míg Hamish egyre aggodalmasabbnak tűnt, közös barátjuk, Phillip, Mary egyik csodálója pedig felkiáltott:

– Édes istenem!

Mary először látszólag élvezte a pörgetős számot, de nevetős visítása hamar kétségbeesetté vált, és mind Hamish, mind Phillip átugrottak az asztalon, hogy a színpad felé rohanva megmenthessék.

A hosszabb lábú Phillip Hamish előtt ért oda, hála az égnek, mert az előadó elveszítette az egyensúlyát, mire szegény Mary a levegőbe repült. Mindannyiunk sikoltozása és kiabálása mellett egy asztal is eldőlt, ahogy a bulizók előreszökelltek, hogy segíthessenek. Phillip Mary felé vetette magát, és a karjába kapta, mielőtt egy közelben repülő asztal lefejezte volna.

Kifújtam a levegőt, noha fogalmam sem volt, hogy visszatartottam, és úgy éreztem, menten viszontlátom az általam elfogyasztott Dom Perignon minden cseppjét.

– Egek, ez őrület volt! – sóhajtotta mellettem Nina a nyakához kapva.

– Szörnyű – mormoltam, és elengedtem az addig szorosan markolt asztalt. – Soha ne bízz egy görkorcsolyázóban, aki valószínűleg több italt fogyasztott, mint mi mindannyian együttvéve!

Harold és Bryan Hamisht próbálták visszatartani, hogy nekiugorjon az előadónak, noha sokkal kisebb termetű volt, mint a táncos. És mégis mióta szokott előadókat verni? Amerika nem tett jót neki. Az asztal másik felén Peter Rodd mérgelődött.

– Szégyenben kéne hagyni, ahogy Etonban, amikor ugyanezzel próbálkozott nálam – mondta Peter fitymálóan.

Én összeszorítottam az ajkamat.

– A lánytestvérei körül legyeskedtél?

– Nem – horkant fel Peter.

– Más nőket próbáltál bántani?

Peter a fejét ingatta, de nem tudtam értelmezni sokatmondó vigyorát.

– Nincs jogom megosztani, miért kapta élete legnagyobb verését, elég, ha annyit mondok, hogy nem vagyunk kimondottan jó barátok.

– Kár – vontam fel a szemöldököm kihívóan.

Mivel ritkán volt komoly és sokat okoskodott, úgy találtam, hogy arroganciája árnyékot vet jóképű arcára. Mary hangosan szipogott, ahogy Phillip kikísérte levegőzni, karját védelmezően a válla köré fonva.

– Én a legkevésbé sem sajnálom – mondta Peter –, legfeljebb azt, hogy mit kotnyeleskedik itt, amikor fel szeretnélek kérni táncolni.

Karba tettem a kezemet, aztán szélesen rámosolyogtam.

– Hamish már sok hónapja nem volt a városban, Peter. Keress más módot az elkápráztatásomra a tetszetős, de unalmas hazugságok helyett!

– Csodás vagy – mondta. – Még a csípős nyelved ellenére is.

Éreztem, ahogy melegség önt el egészen az arcomig, és feltűnt, milyen szörnyen jóképű. Vajon miért nem vettem észre korábban soha? Nem volt együgyű, mint Hugh, és számos szempontból érettebb volt, mint Hamish. De ő is kissé arrogáns volt.

– Mit gondolsz Amerikáról? – kérdeztem.

– Gyűlölöm.

– Lenyűgöző. Talán barátok lehetünk.

– Azt hittem, már azok vagyunk.

Hamish leült mellém a székre, és szúrós pillantással méregette Petert.

Peter féloldalasan elvigyorodott, aztán visszafordult a színpad felé, ahol már összegyűlt a következő görkorcsolyázó-csapat. Hamish sidecart rendelt, és engem is megkínált. Hirtelen úgy éreztem, levegőre van szükségem, ezért megráztam a fejem.

– Megnézem, mi a helyzet Maryvel.

Ahogy elsétáltam az asztaltól, éreztem, hogy több szempár is követ, de nem fordultam meg, hogy lássam, ki figyeli távozásomat – attól tartottam, hogy egyik tekintet sem Hamishhez tartozik. Egyenes háttal, csípőm finom ringásával haladtam. Hiába közeledtem a harminchoz és a vénlánysághoz, ahogy anyám szerette hangoztatni, még mindig mindenki tekintetét magamra vonzottam, aki mellett elmentem. Cecil Beaton mindig kérlelt, hogy üljek neki modellt. Sokan észrevettek.

Csak az nem, aki számított.

3. fejezet

Lucy St. Clair

London, napjainkban

Lucy zöldséges reggelitekercset szándékozott rendelni kapucsínóval, de végül az jött ki a száján, hogy:

– Baconös tekercset kérek szépen fehér csokis mochával.

A Caffè Nero a Heywood Hill könyvesbolt közelében, a Curzon Streeten működött, és hemzsegett az emberektől, a kávé, bacon és édességek illata pedig túlságosan csábító volt.

Lucy előző nap érkezett Londonba, és eddig ideje nagy részét kipakolással és a berendezkedéssel töltötte. Az egyszobás lakás a könyvesbolt felett roppant otthonos volt, az utcára néző tökéletes kilátással és rengeteg természetes fénnyel. A lemenő őszi nap fényében Lucy letelepedett a kandalló elé az egyik hatalmas, elegáns mintájú pamlagra, hogy olvasson egy kicsit, és végigsimított Nancy Mitford feljegyzésén édesanyja Hajsza a szerelemért példányának elején.

Legkedvesebb Iris!

Nélküled az életem talán kevésbé elegáns utat járt volna be Anna Karenináénál. Örökké hálás leszek neked nem csupán a sajnálat hiánya miatt, hanem a barátságodért is. Amiért visszarántottál a sínekről, és a szerelmet és boldogságot hajszoló ösvényre tereltél. Segítettél, hogy magam mögött hagyjam a sötétséget, és igazán éljek. Nem is létezhet nálad igazabb barát.

Sok szeretettel:

Nancy

Lucy édesanyja mindig azon töprengett, ki lehetett Iris. A feljegyzések, levelek és életrajzok nem említettek semmiféle Irist, azt pedig főleg nem, hogyan mentette meg Nancy életét. Lucy édesanyja Londonban vásárolta a könyvet, de csak az Államokban olvasta a feljegyzést. Csak annyit tehetett, hogy eltűnődik rajta, gyakran Lucyvel együtt, hogy vajon milyen válaszokat lelhetnének Anglia fővárosában a rejtélyes Irisről. És most talán Lucy újra felveheti a keresés fonalát.

Amikor Lucy azon töprengett, hogyan próbálhatná kideríteni Nancy titkait, melyek annyira érdekelték az édesanyját, békésebb volt, mint hónapok óta bármikor. Azokban a pillanatokban egyszerű lány volt, aki finom bort iszik egy roppant érdekes várost csodálva, egy izgalmas kaland előtti napon. Rövid időre úgy érezte, az édesanyja még mindig vele van, mellette ül, és lelkesen várja a válaszokat.

És aznap reggel úgy döntött, életben tartja azt a lányt.

Több száz könyv beszerzése előkelő ügyfelük számára pusztán két hét alatt nem lesz egyszerű, de vágyott a kihívásra. Napi három-négy tucat kötetet kell szereznie. Kutatással és a szükséges olvasással együtt, hogy biztos lehessen benne, jó a választás. Ez nem merül ki annyiban, hogy levesz egy könyvet a polcról. A repülőgépen nekiállt listát készíteni könyvjavaslatairól a Masters-fiók számára, de ez csupán a kiindulópont volt, nem a végjáték.

Aztán ott voltak a kérdések – az Irisszel és Nancy Mitforddal kapcsolatosak –, melyekre választ akart találni. Muszáj időt szakítania rájuk, az édesanyja emléke miatt.

Lucy a reggeli ingázókat kerülgette a Curzon Streeten, és fölnézve a járókelők feje fölé a tökéletesen polírozott bronztízest kereste a könyvesbolt fekete ajtaján, amely felé tartott. Az ajtó valódi lehetőségekhez vezeti. Aztán megakadt valamin a szeme. Egy kerek, kék táblán, melyen ez állt:

ANGOL KULTURÁLIS ÖRÖKSÉG

ITT DOLGOZOTT

NANCY MITFORD (1904–1973) ÍRÓ

1942 ÉS 1945 KÖZÖTT

Lucynek hevesebben vert a szíve, és egy pillanatra megjelent előtte az édesanyja, ahogy lemosolyog a fiatalabb Lucyre, miközben listát készítenek arról, ki lehet Iris, és azon töprengenek, hogyan menthette meg Nancy életét.

Lejjebb egy másik tábla is lógott: a brit királyi címer. A Heywood Hill Ltd. őfelsége a királynő által elismert könyvárusító hely volt.

Lucy mély lélegzetet vett, történelmi jelentőségű helyre készül belépni. Ha valaki múlt héten megkérdezte volna, hogy aznap ellátogat-e a királynő kedvenc könyvesboltjába, vagy egy híres írók által látogatott vagy vezetett boltba, azt felelte volna: álmaimban. Mégis pontosan ezt készül tenni.

– Ma kezdődik az új életem – mormolta a mondatot, melyet vagy ezerszer hallott az édesanyjától, és megmarkolta a hideg fémkilincset, aztán belökte az ajtót.

Az ajtó feletti csengő csilingelve jelezte érkezését, és egy pillanatra lefagyott, ahogy elöntötte a tudat eufóriája, hogy a Heywood Hillben van.

A boltban nyugodt csend honolt. Lucy érezte a papír és a ragasztó illatát, kétségkívül a több ezer fényes fapolcokon és asztalokon álló kötet miatt – a kedvenc olvasmányaitól olyan művekig, melyekről sem hallott még –, és az ismerős illat valamiféle növényillattal elegyedett. Kristálycsillárok világították meg a bolt kincseit, és a lágy háttérzene mellett Lucy hallotta a könyvlapozás halk neszét is. Micsoda kellemes eufónia! Aki szerint a könyvesbolt nem maga a mennyország, az nyilván őrült.

Lucy továbbhaladt a hosszú, keskeny bolt belseje felé, lépteinek hangját kék szőnyeg tompította. Az első terem egy hátsó helyiségbe nyílt, melyet két elegánsan csiszolt márványos faoszlop szegélyezett, tetejükön aranyminta díszelgett, a magasban pedig aranyozott képkeretben egy húszas évekbeli londoni csendélet lógott. A kandalló üresen állt, de Lucy úgy érezte, megnyugtató fa füstjét érzi a korábbi évtizedekből. A gazdag történelem varázslatként lebegett a londoni levegőben, és a múlt halk párbeszédeiként suttogott neki az elegáns parfüm és pipafüst aromájában.

Odabent egy további helyiséget talált élénkpiros, fényes fapolcokkal. Lucy lelki szemei előtt irodalmi alakok jelentek meg közöttük – Ernest Hemingway és Evelyn Waugh. Daphne du Maurier és a rejtélyes Nancy Mitford. Nagyot sóhajtott, otthon érezte magát. A két hét nem lehet elég. Örökké maradna.

– Segíthetek?

Megijesztette az elülső helyiségből átszűrődő hang – az asztalt okosan rejtették el szem elől egy középmagas könyvespolc mögött. Lucy megfordult, és egy férfit látott, aki mellett úgy sétált el, hogy észre sem vette.

– Lucy St. Clair vagyok.

A férfi felállt, hórihorgas teste felegyenesedett egy székből, mely túl alacsonynak tűnt számára. Rövidre nyírt, őszbe hajló haja kissé rendetlenül állt, mintha rengeteg időt töltött volna azzal, hogy felállítsa a végeket. Kerek szemüvege lecsúszott az orrán, de nem tolta vissza, mintha inkább kellékként használná, mint szükségletként.

– Ó, igen, már vártunk. Oliver vagyok, telefonon már beszéltünk. Felteszem, már berendezkedtél, megfelelő a szállásod az emeleten?

– Nagyon kellemes.

– Nagyszerű – mosolyodott el Oliver szélesen, felfedve ezzel a rést két első foga között. – A kurátoriroda odalent található. Megmutatom.

Lementek egy szűk lépcsőn, elvonultak több ember mellett, akik könyveket csomagoltak óvatosan papírba, majd kék-fehér Heywood Hill-es masnival és matricákkal zárták le a csomagokat. Mellettük egy olvasó nő ült, továbbá két másik ember a számítógépek mögött.

– Ez lesz a te asztalod – mutatott Oliver egy harmadik munkaállomásra. – Mindenki, ő Lucy St. Clair a washingtoni Emerald Bookstól. Néhány hétre kölcsönkaptuk. Vagy ő minket – nevetgélt.

Lucy megrázta a felé nyújtott kezeket, majd letette a kávéját és a táskáját az asztalára, aztán rámosolygott a mellette helyet foglaló nőre.

– Grace vagyok – mondta a szőke nő. – Én viszem a könyvajánlókat és a hírleveleket.

– De jó! – Lucy tudta, mekkora öröm e-mailt kapni egy ügyféltől, melyben az áll, hogy a Lucy által ajánlott könyv telitalálat volt.

Grace bólintott.

– Barbara és Louisa is az ajánlókkal foglalkoznak – intett az említettek felé. – A könyveket csomagoló páros Mabel és Harry. Most pedig jobb, ha nekiállsz, és elfogyasztod a kávédat, mielőtt kihűl. Ha kérdésed adódna, csak szólj!

Lucy ismét Grace-re mosolygott, aztán elhelyezkedett az asztalánál, majd elővette táskájából az első kiadások listáját, melyeket meg akart szerezni a Masters-könyvtárnak.

Először a boltban kell keresgélnie, és volt olyan szerencséje, hogy azonnal talált aláírt első kiadásokat L. Frank Baum Óz, a csodák csodájából, Bram Stoker Drakulájából, Daphne du Maurier A Manderley-ház asszonyából és Virginia Woolf A világítótornyából a ritka könyvek termében.

Lucy megtorpant diadalmas menetelésében, amíg átfutotta a ritka könyvek polcait, és tekintete egy Nancy Mitford-könyvekből álló polcra tévedt, amely nagyjából egy tucat kötetet tartalmazott az írónőtől, valamint több családtagjától.

Lucy kihúzta a Highland Flinget. Az édesanyjával vagy fél tucat alkalommal olvasták ezt a könyvet együtt.

Leült az egyik csikorgó bőrfotelbe, és maga mellé tette a ritka könyveket tartalmazó kosarat, melyet a Masters-könyvtár számára állított össze. Kinyitotta az ismerős kötetet, és azonnal annyira magába szívták az első fejezetek – és Albert roppant humoros önismereti útja –, hogy nem vette észre Oliver közeledtét, amíg a férfi meg nem köszörülte a torkát.

– Ne haragudj! – csukta be a könyvet, de ujját benne tartotta, hogy ne veszítse el, hol tartott. – Nem láttalak.

– Semmi gond – mondta a férfi. – Látom, egy Mitford-regény van a kezedben.

Lucy lenézett a szélein kopottas vászonborítóra és a megsárgult oldalakra.

– Ő az egyik kedvencem.

– Azt tudtad, hogy a Heywood Hill tulajdonosa Ms. Mitford unokaöccse?

Lucy kihúzta magát.

– Fogalmam sem volt róla. Azt tudtam, hogy Nancy itt dolgozott, de azt nem, hogy még mindig családi kötelék fűzi a helyhez.

– Devonshire hercege nagy könyvimádó, az édesapja pedig Deborah-nak, Nancy húgának férje volt. A szülei, a megboldogult herceg és hercegné nem a bolt eredeti tulajdonosai, de nagyon szerették. Ezért a kilencvenes évek elején úgy határoztak, részt vállalnak az örökség gondozásában.

– Ez elképesztő. – Lucy megfordult, hogy ismét megnézhesse a Mitford-polcot, és ezúttal tekintete egy fekete-fehér fényképen állapodott meg, melyen két fiatal nő áll a bolt előtt. Vajon túlzás lenne azt remélnie, hogy a Nancy mellett álló lány Iris? – Ki az ott Nancyvel?

– Anne Hill, Heywood felesége. Nancy segített Anne-nek a háború alatt, amikor Heywoodot a tengerentúlra vezényelték. Rengeteg irodalmi nagyszerűség fordult meg e szent falak között a második világháború alatt.

Lucy bőre bizseregni kezdett. Roppant izgalmas volt ott ülni, ahol talán egy híres író a következő regényén dolgozott vagy bizonyos jeleneteket tárgyalt ki.

– Ha érdekel Nancy és a családja, akkor mit szólnál, ha szerveznék neked egy látogatást Chatsworth House-ba, hogy több könyvet és levelet is megnézhess?

Lucy hálásan mosolygott Oliverre. Ez túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen, talán a válaszok, melyeken az édesanyjával éveken át töprengtek, végre karnyújtásnyira kerülnek.

– Az csodás lenne.

– De persze olyankor kell lennie, amikor a ház nyitva áll a nagyközönség számára. Nem akarnánk őfelségét vagy a családját zavarni.

Vajon egy Jane Austen-regénybe kerültem? – ötlött fel Lucyben. Elizabethté vált, aki hamarosan megérkezik Pemberley-be, és találkozik magával Darcyval? Csakhogy a herceg valószínűleg már idősödő úr, és Lucy arra is kevés esélyt látott, hogy csuromvizesen sétál ki egy tóból.

– Az nagyszerű lenne, Oliver. És nem csak a Mitford-kapcsolat miatt. Hát melyik könyvimádó ne akarná látni Nagy-Britannia, vagy tán az egész világ egyik legnagyobb könyvtárát!

– Megszervezem. – Oliver elsétált, Lucyt szinte sokkos állapotban hagyva.

Egy napja dolgozik Londonban, és máris szörnyen produktívnak érezte magát. Bárcsak élne még az édesanyja, hogy segítsen neki kideríteni az igazat Nancy múltjáról és rejtélyes barátnőjéről!

4. fejezet

Nancy Mitford

1933. augusztus

Drága Evelyn!

Emlékszel tavaly májusra, amikor Hitler követői több ezer könyvet vetettek máglyára náci karlendítés kíséretében? Elégették a „némettelennek” tartott gondolatokat. Olyan nagy szerzők és zseniális elmék műveit, mint Albert Einstein, Helen Keller, H. G. Wells és Jack London.

London Fehér Agyarja volt apám állítása szerint az egyetlen könyv, melyet valaha olvasott, mert annyira tetszett neki, hogy soha nem volt rá szüksége, hogy mást olvasson – hát nem abszurd? Nem vagyok benne biztos, hogy hiszek-e neki, de őszintén szólva nem rémlik, hogy valaha láttam volna olvasni.

A náci ideológiától eltérő könyvek égetése csupán a veszélyes cenzúra kezdete, nem gondolod?

Ami azt illeti, a könyvek bármilyen okból történő égetése is. Kivéve az enyémeké. Egészen biztosra veszem, hogy többen is tűzre akarnák vetni az én prózámat.

Szeretettel:

Nancy

– Németországba megyünk. Lenne kedved velünk tartani? – vizslatott Diana zafírszemével sárga kankalinnal díszített teáscsészéjének aranyszegélye felett.

Az apró Eaton Square-i házikó társalgójában ültünk, melyet nemrég adott ki, és úgy neveztük, Eatonry. A falak lágy vajszínben pompáztak, a bútorok pedig hasonlóan halványak és elegánsak voltak, a színfoltot a rojtos párnák jelentették és a mahagóni dohányzóasztalokat díszítő virágok.

Velem szemben a csapott hátú díványon Unity ült Diana mellett.

Hogy megkíméljem őt a társaság pletykáitól, magamat pedig attól, hogy Swinbrookban – vagy Swinebrookban, ahogy én neveztem – kelljen élnem, béreltem tőle egy szobát. Egyfajta nosztalgikus érzéssel töltött el, hogy ismét mindannyian egy fedél alatt tartózkodunk. Hiába nem mondhatta senki, hogy egész életünkben kebelbarátnők voltunk. Mitford nővérekként vadul védelmeztük egymást a kívülről érkező fájdalmaktól, de otthonunk biztonságában azért bevetettünk egy-egy jól irányzott pofont.

Valahonnan a lakásból két kisfiú sikkantgatását hallottuk, aztán dadusuk fojtott kiáltását.

– Mi? – kérdeztem, ahogy tejet öntöttem a teámba.

– Bobo és én – utalt Unityre a becenevén.

– Jaj, milyen kedves! – mormoltam, és kortyoltam egy kicsit az álca kedvéért.

Unity szerencsés volt, hogy egyáltalán velünk lehet. Muv megtiltotta Jessicának és Deborah-nak, hogy meglátogassák a közönséges és züllött otthont – legalábbis ő így látta Diana új lakhelyét, férj nélkül, egy szerető látogatásaival.

Azt hiszem, Muv mindenkinek megtiltotta volna, hogy meglátogassa Dianát, ha tehette volna, hiszen gyönyörű lánya az 1932-es év botrányának középpontja volt. A buja viszony és a válás épp elég volt ehhez.

Az idősebb, bölcsebb testvérként figyelmeztettem Dianát, hogy teljesen elveszíti társadalmi pozícióját, ha továbbra is bajba keveri magát, de én mindig mellette állok. Ahogy mindenkinek kellene, akinek tényleg fontos. Muv majd megbékél, ahogy az egész társaság is, felteszem.

C’est la vie. Szerelmes.

Csakhogy úgy tűnt, szeretője nem az a monogám alkat, amennyire a tartózkodási helye alapján megítélhetjük.

– Jaj, Naunce! – mosolyodott el kedvesen Diana. – Tudom, hogy jobban kedveled az utazást az unalmas, öreg, piszkos Londonnál.

Unity beleharapott egy áfonyás sütibe, aztán hozzászólt:

– Néhány hét múlva indulunk. Találkozni fogok Adolf Hitlerrel.

Próbáltam nem elárulni, mennyire elborzaszt ez a kijelentés. Az a férfi valódi szörnyetegnek tűnt.

Már nyitottam a számat, hogy megkérdezzem Unityt, mi a véleménye róla, de Diana megelőzött:

– Micsoda szerencse lenne! – élcelődött. – Csak figyelemelterelés végett megyünk.

Szegény Diana… Szerelme éppen Párizsban volt a szeretőjével. Határozottan figyelemelterelésre volt szüksége.

Diana megkocogtatta a csészéjét tökéletesen manikűrözött körmével, és úgy tűnt, habozik valamivel kapcsolatban.

– Mi az, Honks? – kérdeztem, gyermekkori becenevén szólítva.

– Meghívót kaptam Putzi Hanfstaengltől, aki véletlenül jelen volt egy összejövetelen, amelyen részt vettem, és egyébként Hitler kancellár külügyminisztere. Azt mondta, el kellene jönnünk, hogy a saját szemünkkel lássuk a brit újságok által elcsorbított valóságot.

– Tényleg nem lehet olyan rossz – gúnyolódott Unity.

Igyekeztem leplezni, mennyire elborzadtam. A fejemet ingattam, mert kétségkívül nem állt szándékomban csatlakozni a húgaimhoz erre az utazásra. Hiszen nem a neuschwansteini kastélyt készülnek felfedezni, és nem is a szüleinket akarják sokkolni egy utazással a sylti tengerpartra, ahol a napozók és az úszók is meztelenek.

Minden porcikámmal, a szívem legmélyéből szerettem a testvéreimet. De mindkettejüket jól ismertem. Diana bármit hajlandó kockáztatni új szeretőjéért, aki valami sötét, gonosz dolog része volt.

A férfi világnézete, az emberekkel és az emberiséggel kapcsolatos elképzelése úgy tűnt, Németországéval azonos, ami szörnyen helytelennek tűnt. Ha Diana hitt benne, hogy ez az utazás az ellenkezőjét bizonyítja, örömmel fogadom a híreket. Viszont egyetlen pillanatig sem kételkedtem benne, hogy az utazástól nem figyelemelterelést remélt szeretője hűtlenségéről, hanem azt, hogy megerősíti a kapcsolatukat valamiféle ajándékként.

A teámat kortyolgattam, és ahogy húgaim döntésein töprengtem, azt kívántam, bár ihatnék valami erősebbet.

Unity mindig Diana sarkában volt, és összeszedte az általa elejtett morzsákat, mintha aranyrögök lennének Favre kanadai bányatelepéről. Fanatizmusa a Brit Fasiszta Unióval kapcsolatban, valamint új keletű Hitler-mániája határozottan kezdett szélsőséges méreteket ölteni. Ez az édes lány nem csupán találkozni akart a férfival, de valahogy bizalmasává is válni. Hitler-plakátok díszítették a falát, míg egy átlagos, korabeli lány inkább divatlapok képeit ragasztgatta volna fel, vagy legalább olyan sztárok képeit, mint Laurence Olivier vagy Cary Grant. Őrület volt az elképzelés is, hogy Hitlerbe habarodott bele.

A családomban gyakran éreztem magam kakukktojásnak. Az értelem hangja? Abban nem vagyok teljesen biztos, de legalább egy nem abszolútumokban kommunikáló hang. Tekintetem lesiklott az asztalon heverő szórólapra, mely az éves nürnbergi gyűlésről tájékoztatott, ahol Adolf Hitler náci pártja hatalomra jutott, minden más politikai pártot betiltott, és lényegében megszüntette a demokráciát az országban. Mivel a nácik egyeduralomra jutottak, Hitler szólni akart a népéhez a győzelmükről.

Valójában ezért készültek odautazni, hiába próbálta Diana elhatárolni magát tőle, én jól tudtam.

A Unity szemében égő buzgalom pedig árulkodó volt. Jessicán kívül valószínűleg Unity volt a legkevésbé stabil közöttünk.

– Miért nem megyünk valami érdekesebb helyre, Invernessbe például? – vetettem fel. – Megnézhetnénk, hogy a Loch Ness-i szörny észlelésével kapcsolatos hírek néhány hónappal ezelőttről valósak voltak-e. Talán Ninát is meggyőzhetnénk, hogy bált tartsunk. Muv és Favre vigyázhatnak a fiúkra. Talán megtaníthatják őket vadászni.

Dianát egyáltalán nem érdekelte, hogy a társaság középpontja legyen, mióta elhagyta a férjét, Unityt pedig soha nem fogadta be a baráti társaságunk. Így hát nem is lepett meg, amikor a fejüket ingatták.

– Hiszen ez butaság. A fiúk az apjukkal lesznek. – Diana letette a teáscsészéjét az apró, hozzá illő kankalinos alátétre. – Bajorországba megyünk. Először Münchenbe, aztán Nürnbergbe. Már megszerveztük, de, mint mondtam, van még egy hely, ha esetleg meggondolnád magad.

– Ugyan elbűvölő a meghívás, attól tartok, vissza kell utasítanom – mosolyogtam kedvesen, és egy áfonyát piszkáltam, mely kifordulni készült a süteményből.

– Jaj, Lady! – fintorgott finoman Unity. – Mi jobb dolgod lehet?

Maró kérdés volt, de félresöpörtem, hiszen soha nem mutattam a gyengeség jelét, főleg nem Unityvel szemben.

– Jaj, butus, hiszen esküvőt kell szerveznem! Némelykor kénytelenek vagyunk a valóság színterén maradni elvárásainkkal a képzelet helyett. – Övön aluli ütés volt, Unity képzelt találkozását illetően Hitlerrel, aki saját fasiszta szeretőre vágyott példaképéhez, Dianához hasonlóan.

– Mondd csak, tényleg megtörténik? – vágott vissza Unity, kihívóan felvont szemöldökkel. – Már át is toltátok októberről novemberre.

Unity nagyon bölcsnek gondolta magát, mióta megkapta a kellő figyelmet a feketeingesek között, akik Diana szeretője után meneteltek. Féleszű bolond!

Megjegyzését egy legyintéssel hessegettem el.

– Miért siettetné az ember a tökéletességet? – Valójában szélsebesen közeledtem a harminchoz, a vénlányságról suttogók pedig már inkább kiabáltak. A legrosszabb idén jött, amikor Muv és Favre felvetette, hogy térjek vissza Swinebrookba, és telepedjek le vidéken, hiszen úgyis kiöregedtem. – Még idén asszony leszek. Ráadásul nemrég új könyvötletem is támadt. – Éppenséggel az elmúlt néhány percben.

– Jaj, mesélj! Tudod, milyen élvezettel olvastam fel a Christmas Puddingot Kitnek. – Diana tényleg széles körben megosztotta a könyvet a barátaival és a szeretőjével, Oswalddal, vagyis Kittel. Ő volt talán a legnagyobb támogatóm.

Második könyvem, a Christmas Pudding kissé jobban teljesített, mint a Highland Fling. Ugyan nem volt az a hatalmas siker, amit reméltem, mindkettő kisebb emelkedést jelentett a társadalmi ranglétrán, valamint néhány hízelgő kritikát. De új ötlet kezdett kialakulni bennem. Egy gúnyos történeté, melyről úgy gondoltam, húgaim hízelgőnek fogják találni, mintegy tisztelgésképp új keletű fasiszta elköteleződésük előtt – amit én megvetettem. Hiszen mit ér a testvéri szeretet, ha nem tréfálkozhatunk egymás kárán?

Vagy talán ez már túlzás?

– Te és Oz kénytelenek lesztek várni a világ többi részével együtt, hiszen most túl elfoglalt vagyok a cikkírással a Lady és a Vogue számára, meg természetesen az esküvővel is.

– Lady bosszantani próbál – mondta Diana gúnyos mosollyal, felidézve a becenevet, melyet a húgaim ragasztottak rám gyermekkorunkban. – Hát, ha meggondolnád magad, tudod, hol találsz minket.

Valóban, a legközelebbi fasiszta gyűlésen.

– Nagyon szeretlek titeket – mondtam. – És nagyon köszönöm, hogy gondoltál rám, drágám. Remélem, mindketten csodásan érzitek majd magatokat.

A kis társalgóban csend honolt. Unity evett még egy sütit, Diana pedig újabb csésze teával kínált, de én visszautasítottam.

Unity a beálló csendben egy új frizuráról fecsegett, amelyre vágyott, mert loknikoronát adott volna neki, valamint elmondta, hogy nemrég vásárolt fekete felsőket, hogy a gyűléseken azt viselje. Oswald feketeingesei határozottan kemény legények, és nem úgy, ahogy ők hitték.

Diana mosolyogva bólogatott, örült, hogy más is olyan elszántan követi az új irányvonalat, mint ő.

– A fekete szépen kihozza a szemed kékjét – mondta Diana kedvesen Unitynek.

– Nekem sokkal jobban tetszel unalmas bézsben – cukkoltam, mire két egyforma, feszült mosolyt is kaptam. – Vagy talán fehérben, esetleg rózsaszínben. A fekete olyan… durva, nem igaz?

Unity felszegte a fejét.

– Nekem a fekete a kedvencem.

– Én bármiben jól nézek ki. – Diana hangja hűvös volt, de enyhe mosolya elárulta, hogy tréfál, mire felnevettem.

– Természetesen, sodás vagy – mondtam olyan mesterkélt kiejtéssel, amilyet akkor használtam, amikor kislányként egy operációhoz készülő orvost játszottam.

Mindketten felnevettek, de aztán Unity tönkretette a beszélgetést újabb lelkendezésével Hitlerről, én pedig úgy tettem, mintha figyelnék, miközben magamban listát készítettem a könyvekről, melyeket olvasni szeretnék.

Úgy tűnt, hogy a gyönyörű, nádszálvékony Diana elvesztette az eszét valamikor tavaly. Elhagyta jóképű, gazdag férjét, és Oswald Mosley-nak, a Brit Fasiszta Unió vezetőjének szeretője lett. Képtelen voltam megérteni, hogy miért hagyta ott Diana az előjogokkal teli életét Bryan feleségeként, hogy fasiszta szerelmének szeretője legyen, és arra várjon, hogy átosonjon hozzá, amikor a felesége nem figyel. Legalább szegény Cimmie-nek – Mosley elhunyt feleségének – nem kellett tovább úgy tennie, mintha nem tudná, mit művel a férje. Isten nyugosztalja! Miért élt volna, amikor megbetegedett, mibe kapaszkodhatott volna úgy, hogy mindenki tudta, hol a férje?

Mindez olyan érthetetlen volt. Hogy vajon miért érezte Diana szükségét, hogy felrúgja az egész családját ahelyett, hogy csendes szeretői viszonyt folytatna a férje háta mögött, mint az összes többi tisztes hölgy a társaságban – ez még feltevésre váró kérdés volt. Olyan sok életet tett tönkre, köztük a sajátját is.