J.D. Barker: The Sixth Wicked Child

Copyright © 2019 by Jonathan Dylan Barker

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J.D. Barker: The Sixth Wicked Child

Hampton Creek Press, New Castle, 2019

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-693-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-694-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Magyar Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Rácz I. Péter

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: thriller

Az Igazságnak

Isten hozott a búcsúelőadáson,

Reméljük, a legszebb ruhádat vetted fel!

– Harry Styles: Sign of the Times

Apa, mit hagytál még nekem?

Apa, mit hagytál hátra nekem?

– Pink Floyd: Another Brick in the Wall

1
TRAY

ÖTÖDIK NAP, 5:20

– Hé, te, szarházi! Szerinted ez egy szálloda?

A hang mogorva volt, és fenyegető. Ez idő tájt csak egy zsaru, egy biztonsági őr vagy egy mérges lakó lehetett. Mindenesetre Tray Stouffer mozdulatlan maradt a dohos pokróc alatt. Ha az ember nem mozdult, előbb-utóbb elmentek, ráunva a dologra.

A bakancs ezúttal egyenesen a gyomrába tiport.

Tray legszívesebben felkiáltott volna, elkapta volna azt a lábat, és visszaütött volna. De nem tette. Mozdulatlanul feküdt tovább.

– A fenébe is, hozzád beszélek!

Még egy rúgás, most a bordák közé.

Tray önkéntelenül felnyögött, és szorosabbra húzta magán a pokrócot.

– Van fogalmad róla, hogy mennyivel kevesebbet érnek a környéken a lakások, mióta itt táboroztok a haverjaiddal? Halálra ijesztitek a gyerekeket. Az idősek nem mernek kilépni otthonról. Nem helyes, hogy egy magadfajta szemétrakáson kell átlépniük, hogy eljussanak a boltba.

Ezek szerint egy lakó.

Tray már kívülről fújta az egészet.

– Tudod, hogy én mit keresek az utcán hajnali ötkor, miközben te kényelmesen elnyúltál a lépcsőfeljárónkon? Most ért véget a tízórás műszakom a Delphine’s pékségben. Tegnap éjjel tizenkét órát töltöttem abban a pokoli hőségben. És tíz óra múlva vissza kell mennem. Azért csinálom, hogy ki tudjam fizetni a lakbért. Hogy megtegyem, ami tőlem telik. Én sohasem fogok az utcán lakni, mert nem vagyok egy lusta disznó. Szerezz magadnak munkát! Kezdj magaddal valamit!

A tizennégy éveseknek senki sem adott munkát. Legalábbis legálisat. Szülői beleegyezés kellett hozzá, és az szóba sem jöhetett.

A férfi megmarkolta a pokrócot, lerángatta róla, és ledobta a lépcső aljába, ahol pocsolyába gyűlt a hólé.

Tray megborzongott, összekuporodott, és felkészült a következő rúgásra.

– Hé, hiszen te lány vagy! Egy kölyök! – mondta döbbenten a férfi. – Igazán sajnálom. Hogy hívnak?

– Tracynek – felelte a lány. – A barátaim Traynek szólítanak.

Azonnal megbánta, hogy megszólalt. Tudta, mi történik, ha szóba elegyedik velük. Az a legjobb, ha befogja a száját, és láthatatlan marad.

A férfi letérdelt. A bal kezében egy papírzacskó himbálózott. Elég fiatal volt, a húszas évei közepén járhatott. Vastag kabátot és pamutsapkát viselt, a szeme és a haja is barna volt. A papírzacskóból ínycsiklandó illat áradt.

A férfi észrevette, hogy azt nézi.

– Engem Emmittnek hívnak, Tray. Éhes vagy?

A lány bólintott. Tudta, hogy ezt sem lett volna szabad. De éhes volt. Nagyon éhes.

A férfi belenyúlt a zacskóba, és elővett belőle egy szelet kenyeret, amely gőzölgött a dermesztően hideg, chicagói levegőben, és Tray egy pillanatra megfeledkezett a tó felől érkező, jeges széllökésekről.

Olyan hangosan kordult meg a gyomra, hogy mind a ketten hallották.

Emmitt letépett a kenyérből egy darabot, és odanyújtotta Traynek, aki két harapással elpusztította az egészet. Valószínűleg ez volt a legfinomabb kenyér, amelyet valaha evett.

– Kérsz még?

Tray bólintott, habár tudta, hogy nem lenne szabad.

Emmitt felsóhajtott, megsimogatta Tray arcát, azután végighúzta a mutatóujját a nyakán, és becsúsztatta a pulóvere alá.

– Gyere fel hozzám! Annyi kenyeret ehetsz, amennyit akarsz. Más ételem is van. Meleg zuhany. Kényelmes ágy…

Tray két kézzel ellökte a fél térdre ereszkedett férfit, aki nem számított a támadásra, ezért azonnal hanyatt dőlt. A zacskó kiesett a kezéből, ő pedig nekivágódott a fémkorlátnak.

– Te kis kurva! – üvöltötte.

Tray azonnal felpattant, megmarkolta a papírzacskót és a hátizsákját, felkapta a pokrócot, leszáguldott a lépcsőn, és rohanni kezdett a Merceren. A férfi nem fogja üldözőbe venni, általában nem szokták, de néha előfordult…

– Meg ne lássalak még egyszer ezen a környéken, különben kihívom a zsarukat!

Mire Tray hátrapillantott a válla felett, Emmitt már feltápászkodott, összeszedte a holmiját, és éppen akkor lépett be az épületbe. A lány úgy képzelte, hogy még ekkora távolságból is érzi a folyosó melegét.

A nyakába szedte a lábát, és meg sem állt a Rose Hill temetőig. A kaput még nem nyitották ki, de Tray olyan vékony volt, hogy befért a rácsok között, és behúzta maga után a hátizsákot és a pokrócot.

Chicagóban működtek ugyan hajléktalanszállók, de azokat már ismerte. Este hét és éjfél között mindegyiket bezárták, és utána nem engedtek be senkit. De ha be is engednék az embereket, az sem számítana, mert mindegyikben telt ház volt. Akadtak, akik már délben beálltak a sorba, de sohasem fért be mindenki. Ráadásul Tray nagyobb biztonságban érezte magát az utcán. Mindenütt voltak „Emmittek”, különösen a szállókon, és sokkal rosszabb egy ilyen emberrel összezárva lenni, mint összefutni vele egy lépcsőfeljárón vagy egy szélvédett sikátorban. A szállókon néha több is volt belőlük, és olyankor falkában vadásztak.

Tray nem félt a temetőben. Két éve lakott az utcán, és azóta mindegyikben eltöltött legalább egy éjszakát. A Rose Hill a kedvencei közé tartozott a mauzóleumok miatt. Az Oakwoodban és a Gracelandben bezárták éjszakára a mauzóleumokat, a Rose Hillben viszont nem. És igaz ugyan, hogy itt is biztonsági őrök felügyeltek, de ebben a hidegben biztosan kártyáznak, tévéznek vagy alszanak. Tracy sokszor figyelte őket az ablakon keresztül.

Végiggyalogolt a Tranquility Lane-en a friss hóban. A lábnyomaival nem törődött, mert tudta, hogy a szél el fogja tüntetni őket. Ettől függetlenül nem akart kockázatot vállalni, ezért amikor felért a domb tetejére, nem kanyarodott le balra a Bliss Roadra, hanem átvágott a Tranquilityn, és begyalogolt a Blisst szegélyező fák közé.

A holdfénynél elég jól lehetett látni, és amikor megpillantotta a befagyott tavat, amelyen vakítóan ragyogott a friss hó, önkéntelenül megtorpant. A vízparton márványszobrok és padok sorakoztak. Ez a hely békés volt és csöndes.

Először észre sem vette a tóparton térdeplő lányt. Hosszú, szőke haja beterítette a hátát. Ugyanolyan mozdulatlan volt, mint a szobrok. A bőre majdnem olyan fehér, mint a ruhája. Nem volt rajta cipő, sem kabát, csak egy fehér ruha, amely olyan vékony anyagból készült, hogy szinte átlátszott. A tenyerét összeszorította a mellkasa előtt, mintha imádkozna, a feje pedig kissé oldalra billent.

Tray nem kiáltott rá, hanem elindult felé, és amikor közelebb ért hozzá, megállapította, hogy a lányt is vékony hótakaró borítja, mint az egész temetőt. Tökéletes fehérségét csupán egy keskeny, vörös csík törte meg, amely a haja alól indult, és végigfolyt az arcán. A bal szeme alatt is volt egy vörös könnycsík, és a szája sarkából is vér szivárgott, ami pirosra festette az ajkát.

Felírtak valamit a homlokára. Pontosabban nem írtak.

A lány térdénél egy ezüsttálca hevert a hóban. Az a fajta, amelyeket elegáns vacsorák alkalmával vagy a drága éttermekben használnak. Tray még csak tizennégy éves volt, de már most tudta, hogy legfeljebb a mozivásznon vagy a tévéképernyőn fogja látni ezeket a helyeket.

A tálcán három apró, fehér doboz sorakozott. Mindegyik fekete zsinórral volt átkötve.

A dobozok mögött egy kartonpapír állt a nő oldalának támasztva, hasonló ahhoz, amilyet Tray használt a kéregetéshez. De még sohasem jutott eszébe, hogy ezt a szöveget írja rá:

BOCSÁSS MEG, ATYÁM!

Tray a jól bevált módszeréhez folyamodott: futásnak eredt.

2
POOLE

ÖTÖDIK NAP, 5:28

Helló, Sam,

ha jól sejtem, össze vagy zavarodva.

Ha jól sejtem, rengeteg kérdésed van.

Tudom, hogy nekem is rengeteg kérdésem volt, és rengeteg maradt.

A kérdések adják a tudás, a tanulás, a felfedezés és az újrafelfedezés alapját. A kíváncsi tudat számára nem léteznek külső falak, a kíváncsi tudat olyan, mint egy végtelen alapterületű raktár, az emlékek palotája, amelyben végtelen számú szoba, emelet és csillogó dísztárgy van. De néha a tudat megsérül, összedől az egyik fal, az emlékpalotát fel kell újítani, mert egy vagy több szobája kétségbeejtő állapotba került. Attól tartok, hogy a te tudatod az utóbbiak közé tartozik. A körülötted lévő fotók, a melletted heverő naplók a kulcsok, amelyek a segítségedre lesznek, miközben a romok között turkálsz, és hozzákezdesz az újjáépítéshez.

Rám számíthatsz, Sam.

Kezdettől fogva számíthattál rám, és ez a jövőben is így lesz.

Én megbocsátottam neked, Sam. Talán mások is meg fognak. Te már nem az az ember vagy. Sokkal több lettél.

Anson

– Mi ez? – morogta Frank Poole különleges ügynök, miközben letette maga mellé a kinyomtatott szöveget.

Lehunyta a szemét, és megmasszírozta a halántékát. Rettenetesen fájt a feje. Úgy tervezte, hogy New Orleansból visszafelé jövet alszik egyet a magángépen, de folyamatosan csörgött a műholdas telefon. Az FBI New Orleans-i irodájának ügynökei ellepték Werner irodáját és az emeleten lévő lakást. Poole alig kilenc órával ezelőtt fedezte fel az ügyvédnő holttestét a kanapén. A szeme opálos volt, a vacsorája maradéka az ölében rohadt egy tálcán, és a homloka közepén egy fekete lyuk tátongott. A halottkém megállapította, hogy hetek óta halott, és valóban Sarah Werner, ami azt jelentette, hogy az a nő, akit az elmúlt napokban Sammel láttak, hazudott, és valószínűleg beépített ember volt. Az állítólagos Sarah Werner és Sam kiszabadított egy női rabot a New Orleans-i börtönből, azután autóval elvitték Chicagóba.

Porter társa is felhívta Poole-t a műholdas telefonon, és közölte vele, hogy Portert megtalálták a Guyon nevű, üresen álló szállodában. A női rab holtan hever az előcsarnokban. Lelőtték. Porter szinte katatón állapotban ücsörgött a negyediken az egyik szobában. A falakon fotók lógtak, amelyeken Sam együtt volt lefényképezve az ismert sorozatgyilkossal, Anson Bishoppal, más néven a Négy Majom Gyilkossal. Mellette egy halom füzet hevert, előtte pedig egy laptop, amelynek a képernyőjén a fenti üzenet volt olvasható.

Poole úgy tudta, hogy a Chicagói Rendőrség összefüggésbe hozta a laptopot egy különös gyilkosságsorozattal, amelyek az elmúlt néhány napban történtek. Több fiatal lányt vízbe fojtottak, azután újraélesztettek, amíg végül belehaltak a megpróbáltatásba. Ezenkívül felnőtteket is meggyilkoltak különböző módokon, és úgy tűnt, hogy a két szál egy Paul Upchurch nevű férfinál fut össze, akit jelenleg a Stroger Kórházban műtöttek.

Poole nemcsak a New Orleans-i irodával és Nash nyomozóval beszélt, hanem Clair Norton nyomozóval is, aki a kórházban tartózkodott, és a Bishop és Upchurch által útjára indított járvány kitörésének megakadályozása kötötte le minden idejét. Még az sem kizárt, hogy társaik is voltak.

Poole egyedül a közvetlen főnökével, Hurless különleges ügynökkel nem beszélt telefonon. Hurless vezette a nyomozást, és Poole úgy döntött, hogy addig nem hívja fel, amíg nincsenek válaszai. Legalább néhány.

– Hadd beszéljek vele! – mondta Nash nyomozó, aki a háta mögött állt a megfigyelőszobában.

Poole óvatosan megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla.

A detektívtükör túlsó oldalán ült egy fémszéken, mint egy krumpliszsák. Nem volt megbilincselve, és Poole arra gondolt, hogy ezzel talán hibát követett el.

– Velem szóba fog állni – makacskodott Nash.

Porter egy szót sem szólt senkihez.

– Nem.

– Sam nem rosszfiú. Semmi köze ehhez az egészhez.

– Derékig benne van.

– Téved.

– Azt a nőt, akit kiszabadított a börtönből, azzal a fegyverrel ölték meg, amelyet Samnél találtunk, és a keze tele volt lőpormaradvánnyal. Nem próbálta elrejteni a fegyvert, és nem próbált elszökni. Az egyik szobában ült, és megvárta, amíg letartóztatták.

– Nem tudjuk biztosan, hogy ő ölte meg azt a nőt.

– De nem is tagadja, hogy ő volt – felelte Poole.

– Csak önvédelemből ölte volna meg.

Poole elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Felhívta Norton nyomozót a Stroger Kórházban, és olyan információkat adott neki, amelyeknek csak egy bennfentes lehetett a birtokában. Tudta, hogy Upchurchnek glioblasztómája van. Honnan tudta egyáltalán Upchurch nevét? A két lányról is tudott. A részletek arra utalnak, hogy hazudik.

– Maga is hallotta, mit mondott Clair. Bishop mondta el neki.

– Bishop mondta el neki – ismételte meg csüggedten Poole. – Bishop mondta el neki, hogy beoltotta azt a két lányt a SARS-vírussal, azután otthagyta őket Upchurch házában, mint két trójai falovat.

Ezt a részt még Poole sem értette egészen. Kati Quigley és Larissa Biel eltűnt, és mindkettőjüket Upchurch házában találták meg. Porter azt állította, hogy beoltották őket a SARS-vírus egyik változatával. Az egész kórházat lezárták, és vérmintákból igyekeznek kideríteni, hogy valós-e az állítás. Legjobb esetben csak egy blöff. Legrosszabb esetben…

– Bishop játszadozik vele – mondta Nash. – Mindenkit bábként használ.

– Sam azt mondta Clairnek, hogy elcseszte, és sajnálja. Egy ártatlan ember nem mond ilyeneket.

– Egy bűnös ember menekül. Nem ül be az egyik szobába, és nem várja meg a zsarukat. Eltünteti maga után a nyomokat, és köddé válik.

– Bizonyítékot lopott – folytatta Poole. – Több parancsot is megtagadott. Elrepült New Orleansba, kiszabadított egy nőt a börtönből, és maradt utána egy hulla. És a szállodában is maradt utána egy. És pontosan ezért nem beszélhet vele: maga túlságosan közel van ahhoz, hogy mindezt belássa. Felejtse el, hogy a társa, felejtse el, hogy a barátja! Vegye szemügyre a bizonyítékokat, és tekintsen rá gyanúsítottként! Amíg erre nem képes, addig nem gondolkodik józanul. És ha nem tárgyilagos, akkor maga is a probléma része. – Poole újra szemügyre vette a kinyomtatott szöveget. – Hol van a laptop?

– Az emeleten, az informatikusoknál.

– Hívja fel őket, és mondja meg nekik, hogy zacskózzák be! Nem akarom, hogy bárki hozzáérjen. A teljes csapat kompromittálva van. Majd az FBI-nál szétszedik, és elemzik az adatokat – közölte Poole. – És mi a helyzet azokkal a fotókkal és füzetekkel, amelyeket a szobában találtak?

Nash hallgatott.

– Ne kelljen újra feltennem a kérdést!

– A fotók még mindig a Guyon Hotel 405-ös szobájában vannak. Megmondtam a nyombiztosítóknak, hogy fényképezzenek le mindent, és zárják le a szobát. Egy rendőr a folyosót figyeli, kettő a bejárat előtt posztol – mondta Nash. – A füzeteket behoztam ide, és leadtam őket a bizonyítékraktárba.

– Akkor minden marad úgy, ahogy van. A maga emberei mostantól nem nyúlhatnak hozzá semmihez.

Nash hallgatott.

Poole felállt, és a hirtelen mozdulat miatt úgy érezte, mintha egy tekegolyó gurulna ide-oda a koponyája belsejében. Megint megdörzsölte a halántékát.

– Nézze, valójában szívességet teszek magának! Nem tudni, mi a helyzet Sammel, és ha ez az ügy a bíróságon fog kikötni, magának és a csapatának tartania kell a két lépés távolságot. Ha nem teszik meg, bármelyik ügyész darabokra fogja szedni ezt az ügyet. Sammel fogják kezdeni, utána maga, Clair és Klozowski következik, és minden, amihez hozzáértek. Mostantól kezdve maguk csak megfigyelők. Mindannyian. Különben szakmai öngyilkosságot követnek el.

– Nem szoktam cserben hagyni a barátaimat.

– Elhiszem, de néha ők hagyják cserben magát.

Poole lenyomta a kihallgatószoba kilincsét, és belépett. A fémajtó hangosan becsapódott a háta mögött.

3
CLAIR

ÖTÖDIK NAP, 5:35

Clair tüsszentett.

– Bassza meg! – dünnyögte Klozowski, aki a John H. Stroger, Jr. Kórházban berendezett, hevenyészett irodájuk túlsó végéből figyelte a nőt.

– Az udvarias válasz úgy hangzik, hogy „egészségedre” – közölte Clair, azután kifújta az orrát.

– Ragad a bőröm. Száraz a torkom, és mindenem fáj – panaszolta Klozowski. – Ugye tudod, hogy mi következik ezután? Hasmenés. Nincs is annál rosszabb, mint idegen helyen szarni. Utána pépessé olvadnak a belső szerveink, még a szemünk is. Szeméttócsaként fogunk távozni ebből a világból. Őszintén szólva nem erre számítottam. Amikor beléptem a rendőrséghez, úgy gondoltam, hogy egy dicses tűzharc vagy egy razzia, netán egy SWAT-akció közben fogok meghalni. Nem így.

– Nincs olyan szó, hogy dicses – mondta Clair. – És az informatikai osztályon dolgozol. A kockákra nem ez a sors vár. Te valószínűleg egy papírvágástól fogsz elvérezni, vagy egy tintapacába fogsz belefulladni. – Összegyűrte a papír zsebkendőt, és kidobta az asztal alatt lévő szemetesbe. Az asztal tetején Upchurch orvosi leletei tornyosultak. – És a tüneteket is összekeverted. Te az Eboláról beszélsz. A SARS nem cseppfolyósítja a belső szerveket.

– Hurrá! Akkor most járjak örömtáncot?

Clair a férfi laptopja felé biccentett.

– Hogy állunk a számokkal?

– Nem akarod tudni.

– Muszáj.

– Huszonhárom – mondta Kloz.

A nő meglepetten felkapta a fejét.

– Többre számítottam. Rosszabb is lehetne.

Klozowski megcsóválta a fejét.

– Huszonhárom lehetséges áldozatot azonosítottunk Upchurch leletei alapján, és idehozattuk őket a családtagjaikkal együtt. Ha a házastársakat és a gyerekeket is beleszámoljuk, nyolcvanheten vannak.

– Ó, a picsába! – dünnyögte Clair.

Miután rájöttek, hogy Upchurch és a társa a sikertelen kórházi kezelés felelőseit gyilkolja meg, Clair az összes embert behozatta a kórházba, mert úgy gondolta, hogy csak itt tud gondoskodni egy ekkora létszámú csoport biztonságáról. Upchurch és a társa azonban számított erre, és beoltották Upchurch két utolsó áldozatát, Larissa Bielt és Kati Quigley-t egy ragályos kórral. Tudták, hogy ide fogják behozni a lányokat, mivel ez volt a legközelebbi kórház.

Alig néhány óra leforgása alatt Upchurch összes potenciális áldozatát kitették a fertőzésveszélynek, és mindenki mást, aki még rajtuk kívül a kórházban tartózkodott. Beleértve Clair Nortont és Edwin Klozowskit is.

Porter nemcsak ezt közölte Clairrel, amikor felhívta, hanem azt is, hogy a kór a SARS-vírus, és Upchurchnek Anson Bishop a társa. A kórházat azonnal lezárták, és az előírásoknak megfelelően értesítették a Járványügyi Hatóságot, amely huszonhét percen belül odaküldött egy csapatot a chicagói reptér karanténállomásáról. Kloz mérte az időt. Várakozás közben négyszer megmérte a lázát is.

Clair még mindig Porter hívását próbálta értelmezni.

Mintha nem az a férfi hívta volna, akit ismert.

Legyőzött és megtört volt a hangja.

És olyasmiket tudott, amiket nem lett volna szabad tudnia.

Amikor Nash és a SWAT lerohanta Upchurch házát, az emeleten találtak rá a férfira egy lányszobában, kislányt azonban nem találtak, csak egy lányruhákba öltöztetett próbababát, amelyet plüssállatok és rajzok vettek körül. A babáról kiderült, hogy pusztán Upchurch kudarcra ítélt képregényének az egyik szereplője. A férfi megadta magát. A pincében megtalálták az elkábított Larissa Bielt. A lány üvegcserepeket nyelt. Kezdetben azt hitték, hogy Upchurch utasítására, de Larissa végül elmondta, hogy önként tette, hogy a férfi ne használhassa őt is úgy, mint a többi lányt. A tanúvallomása szerint Upchurch vízbe fojtotta a lányokat, azután újraélesztette őket, mert ki akarta deríteni, hogy létezik-e élet a halál után. Miután az üvegcserepekkel kárt tett magában, többé nem volt megfelelő alany a kísérlethez.

Clair el sem tudta képzelni, milyen lehet meghozni egy efféle döntést. Larissa képes volt kitépni a sorsát egy őrült kezéből. Visszaszerezte az irányítást, ami lenyűgöző teljesítmény. Már eltávolították belőle az üvegcserepeket, és rendbe hozták a nyelőcsövét, a hangszálait és a gyomrát. Most lábadozott a műtétből. Az orvosok arra számítottak, hogy tökéletesen rendbe fog jönni, ugyanakkor produkálni kezdte annak a vírusnak a tüneteit, amellyel Anson Bishop oltotta be elgyötört testét. Egyelőre nem lehetett tudni, hogy abból felépül-e.

A másik lányra, Kati Quigley-re, Upchurch konyhájában találtak rá. Az asztalon hevert eszméletlen állapotban. Egy fekete zsinórral átkötött, apró, fehér dobozt tartott a kezében. Ez volt Anson Bishop kézjegye. A dobozban a Stroger Kórház egyik öltözőszekrényének a kulcsa lapult. Az öltözőszekrényben megtalálták Paul Upchurch orvosi leleteit, valamint egy almát, amelybe egy fecskendő volt beleszúrva. Porter szerint a fecskendő a vírusmintát tartalmazza. Bishop azt mondta neki, hogy amennyiben Upchurch meghal, szabadjára ereszti a vírust valahol a városban.

Porter azt mondta, hogy „Hófehérke is pórul járt”.

Paul Upchurch rosszul lett, miután őrizetbe vették, és most a műtőben próbálták megmenteni az orvosok. Glioblasztómája volt. Negyedik stádiumú agydaganat. Porter megkérte Clairt, hogy keressen meg egy dr. Ryan Beyer nevű férfit, a Johns Hopkins egyik idegsebészét. Ekkor a nő felhívta Poole FBI-ügynököt, aki megszervezte, hogy dr. Beyert Baltimore-ból Chicagóba szállítsák az FBI egyik magángépén. A gép valamivel éjfél után indult a washingtoni reptérről, és hajnali két óra huszonhárom perckor szállt le Chicagóban. Onnan rendőrkonvoj kísérte az orvost a Stroger Kórházba, ahol egy fertőzésmentes útvonalon egyenesen a műtőbe vezették. Upchurch már előkészítve várta az asztalon. Upchurch és Bishop számos embert ölt meg azért, mert úgy érezték, hogy Upchurch nem részesült megfelelő kezelésben. A tettei következtében azonban hirtelen egy rendkívül hosszú lista első helyén landolt, és most egy neves specialista turkált a fejében, habár egyelőre nem lehetett tudni, milyen eredménnyel.

Kopogtatás hallatszott.

A nyíló ajtó résébe a kórház egyik műtőssegédje, Sue Miflin dugta be a fejét.

– Dr. Beyer most jött ki a műtőből, és beszélni szeretne magával, nyomozó.

4
POOLE

ÖTÖDIK NAP, 5:35

Sam Porter, a Chicagói Rendőrség nyomozója nem pillantott fel, amikor Poole belépett a kihallgatószobába. Egyáltalán nem reagált a jelenlétére. Mozdulatlanul ült, tudomást sem vett a környezetéről, és valószínűleg magában beszélt, mert mozgott a szája. A kezét bámulta. Rángatóztak az ujjai. Poole-t az elalvás előtti állapotra emlékeztette a viselkedése. Olyankor is rángatózik a testünk, hogy lerázza magáról az öntudat maradékát. Porter azonban nem úgy festett, mint aki mindjárt elalszik. Éber volt a tekintete, mint az amfetaminfüggőké, mintha most szívta volna fel a harmadik kokaincsíkot. Hiperérzékeny volt, görcsös, szélsőséges, ugyanakkor számító. Komplex gondolatok nyüzsögtek az agyában, amelyeket rajta kívül senki sem értett.

Poole nem ismerte elég jól Sam Portert. Csak annyira, mint az eredeti 4MGY speciális egység többi tagját, de jó emberismerő volt. Büszke volt arra a képességére, hogy egyetlen pillantással fel tudott mérni bárkit, megértette az illető motivációit és félelmeit, és felbecsülte az intellektusát és az őszinteségét. Amikor először találkozott Porter nyomozóval, az ösztönei azt súgták, hogy Porter jó zsaru. Valóban el akarta kapni a Négy Majom Gyilkost, és rács mögé akarta dugni. Poole értelmes és tapasztalt rendőrnek tartotta, akit tiszteltek és csodáltak a kollégái. Poole is ilyen ember próbált lenni minden egyes nap, amikor a jelvényt viselte. Annak ellenére, hogy rövid ismeretségük alatt Porter keveset beszélt, Poole biztosra vette, hogy sok mindent ért. Nem vont le elhamarkodott következtetéseket. A bizonyítékokat követte. Sajnálta az áldozatokat, és küzdött az emlékükért. Igazságot akart szolgáltatni a hátramaradottaknak.

Az a Sam Porter nyomozó, akit Frank Poole ismert, becsületes ember volt.

De a kihallgatószobában egy másik Sam Porter ült. Egy üres héj.

Egy megtört férfi.

Gyűrött és piszkos ruhája bűzlött az izzadságtól. Napok óta nem borotválkozott. Véreres szeme ide-oda cikázott, alatta pedig mély, fekete táskák húzódtak a kialvatlanságtól.

Poole leült a Porterrel szemközti székbe, és összekulcsolta az ujjait az asztalon.

– Sam!

Porter továbbra is a saját kezét bámulta, és még mindig mozgott a szája.

Poole csettintett.

Semmi.

– Hall engem, Sam?

Poole felemelte a jobb kezét, és teljes erőből rácsapott az asztalra a tenyerével.

Rettenetesen fájt.

Porter felpillantott, és résnyire húzta a szemét.

– Frank.

A hanghordozásában nyoma sem volt a bizonytalanságnak, sem a felismerésnek, pusztán egy tényt közölt, ráadásul olyan halkan, hogy alig lehetett hallani.

– Beszélnünk kell, Sam.

Porter hátradőlt, és újra a kezét bámulta.

– Én Sarah Wernerrel akarok beszélni.

– Halott.

Porter felkapta a fejét.

– Tessék?

– Fejbe lőtték körülbelül három héttel ezelőtt. A lakása kanapéján találtam rá, New Orleansban.

Porter megrázta a fejét.

– Nem azzal, hanem a másikkal. A másik Sarah Wernerrel.

– Mondja meg, hol van, és idehozom!

Porter hallgatott.

– Maga tudta, hogy az a nő megölte az igazi Sarah Wernert?

– Ezt nem tudhatjuk biztosan.

A halál körülbelüli időpontja alapján tudták, hogy Porter még Chicagóban volt, amikor az igazi Sarah Wernert meggyilkolták. Ebből a szempontból Porternek igaza volt. Az a nő felvette Sarah Werner személyazonosságát, de azt semmi nem bizonyította, hogy ő ölte meg.

– Maga tudja, hogy ki az a másik Sarah Werner valójában? – kérdezte Poole.

– Maga talán igen?

– Én csak annyit tudok, hogy a maga segítségével kiszabadított egy másik nőt a New Orleans-i börtönből. Azt a nőt, akiről azt feltételezzük, hogy Anson Bishop, vagyis a 4MGY anyja. Azt is tudom, hogy maguk ketten idehozták Chicagóba, több államhatáron keresztül. Tudom, hogy azt a nőt tegnap este végül lelőtték a Guyon Hotelban azzal a fegyverrel, amelyet valamivel később magánál találtak meg. Tudom, hogy az állítólagos Sarah Werner kereket oldott, magának pedig nem maradt elég ideje arra, hogy lemossa a kezéről a lőport, mert a SWAT magára törte az ajtót. – Poole felsóhajtott. – Eleget tudok. Mi lenne, ha most elmondaná nekem azt, amit nem tudok?!

– Az a nő Bishop anyja – mondta halkan Porter.

– A halott nő? Én is ezt mondtam.

– Nem a halott nő, hanem az, amelyik velem volt. A másik Sarah Werner. A hamis Sarah Werner. Miután Bishop lelőtte azt a rabot, akit kiszabadítottunk, elmondták nekem, hogy ő Bishop anyja, azután elmentek.

– És maga hisz nekik azok után, amit magával műveltek?

Porter ismét a remegő kezére szegezte a tekintetét.

– El kell olvasnom a naplókat, az összes naplót, mindet, ami abban a szobában volt. Minden ott van. Minden, amire szükségünk an. Az összes válasz. Mind ott van. Mind ott van.

– Összevissza beszél, Sam. Pihenésre van szüksége.

Porter felpillantott, és közelebb hajolt az ügynökhöz.

– Szükségem van azokra a naplókra.

Poole megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla.

– Azokban a naplókban vannak a válaszok.

– Szerintem a naplók egy kalap szart sem érnek – közölte Poole.

Porter megrázta a fejét.

– Megtaláltam a tavat. A házat. Maga is látta, igaz? Ott járt. Tudom, hogy járt ott. Azok valódiak. – Bizalmaskodón lehalkította a hangját. – Van egy vérfolt a pincében, pontosan ott, ahol Bishop leírta. Ott, ahol Carter meghalt.

– Rendben van, beszélgessünk erről egy kicsit! Maga most járt először a dél-karolinai Simpsonville-ben, Sam? A Jenkins Crawl Road 12.-ben?

Porter értetlenül meredt rá.

– Micsoda? Hát persze. Miért?

– Amikor megérkeztem Simpsonville-be, a helyi seriff segítségével megszereztem a tulajdoni lapot. A nyilvántartás szerint maga az ingatlan tulajdonosa.

Porter úgy tett, mintha ezt meg sem hallotta volna.

– Megtalálták Cartert abban a tóban? – kérdezte.

– Hat holttestet hoztunk a felszínre. Öt egészben volt, egy pedig darabokban, szemeteszacskókba csomagolva.

– Carter – jegyezte meg halkan Porter.

– Mi a helyzet a tulajdoni lappal, Sam? Miért szerepel rajta a maga neve?

Porter megint a kezét bámulta, és némán mozgott a szája.

– Sam!

Felkapta a fejét.

– Tessék!

– Miért van a maga nevén az a ház a Jenkins Crawl Roadon?

Porter legyintett egyet.

– Ez Bishop műve. Meghamisította vagy kicserélte… teljesen mindegy. Megcsinálta, és nincs jelentősége. – Hátradőlt és elvigyorodott. – Maga megtalálta Cartert. Maga… megtalálta… Cartert. Jóságos ég, maga megtalálta Cartert!

Poole a kezét figyelte. Még mindig rángatóztak az ujjai, de Porter látszólag tudomást sem vett róla.

– Maga nincs jól, Sam. Pihenésre van szüksége.

Porter rácsapott ököllel az asztalra, és előrehajolt.

– El kell olvasnom azokat a naplókat!

– Mit tud a többi holttestről, amelyek a tóban voltak?

– Semmit.

– A magáé az a tó.

Porter válaszra nyitotta a száját, de végül meggondolta magát. Megint a kezét nézte, és megtornáztatta az ujjait.

– Ez Bishop műve. Ez a módszere. Megtölti hazugsággal a világot.

– Ha ez így van, akkor miért hisz a naplóknak? – kérdezte Poole. – Ha Bishopnak egy szavát sem lehet elhinni, miért érdeklik azok a füzetek?

Porter reménykedve felpillantott.

– Még mindig a Guyon Hotelben vannak?

– Kérdeztem magától valamit, Sam.

– A többi holttest benne lesz a naplókban.

– Ezt nem tudhatja biztosan.

Porter közelebb hajolt Poole-hoz. A szája sarkában egy keskeny nyálcsík csillogott.

– Tudjuk, hogy a naplók igazak, mert maga megtalálta Cartert pontosan ott, ahol Bishop leírta. Tudjuk, hogy igazak, mert van egy vérfolt a pincében, és lakat lóg a hűtő ajtaján. El akarja mondani nekünk, hogy mi történt. A többi, például a nevem azon a lapon, csak füst és csillogás, azok nem érnek egy kalap szart se, és azok mögé kell belátnia.

Poole hátradőlt a székén, de közben végig Portert figyelte, aki ezúttal egyenesen a szemébe nézett.

– Rose Finickynek hívták, és százszorosan megérdemelte a halált. Egyáltalán nem volt tiszta – mondta halkan Porter.

– Tessék?

– Ezt mondta Bishop, miután lelőtte azt a nőt.

– Akit a Guyon előcsarnokában találtunk?

Porter bólintott.

– A másik nő, az a nő, akit Sarah Wernernek hittem, Bishop anyja. Bishop engem használt arra, hogy mind a két nőt eljuttassam Chicagóba. Azt mondta, van egy bombája.

– A maga kezén talált lőpormaradványok a gyilkos fegyverből származnak.

– Elvettem Bishoptól a fegyvert, és leadtam egy figyelmeztető lövést. Nem én lőttem le azt a nőt, hanem Bishop.

– Ha megszerezte a fegyvert, miért engedte el őket? Miért nem tartóztatta le őket?

– Ezt maga is pontosan tudja.

– Azért, amit Clairnek mondott?

Porter bólintott.

– Bishop beoltotta azokat a lányokat a SARS-vírussal, és hagyott belőle egy mintát a kórházban egy almába döfve, hogy bebizonyítsa, nem blöfföl. Azt mondta, hogy elég sok van a birtokában, és ha nem engedem el őket, a társai szabadon eresztik. Nem vállalhattam ekkora kockázatot. El kellett engednem őket. Azt mondta, hogy el kell intéznem egy telefonhívást a 405-ös szobából, és ott még több bizonyítékot fogok találni.

– Engedelmeskedett neki?

– Mi mást tehettem volna?

Poole szerette volna közölni vele, hogy rengeteg választása volt. Porter számtalan döntést hozott, mióta átvette ezt az ügyet, és folyamatosan a rossz ajtót választotta. Annyira nem látott tisztán, hogy akár vak is lehetett volna. A nyúl ürege elég mély volt, míg Porter és Bishop látszólag közös erővel ásott lefelé.

– Van még valami, amit tudnia kell. – Porternek felcsillant a tekintete, pislogott néhányat, és az ügynökre összpontosított. – A napló bizonyos részei igazak, például a házak, a tavak és Carterék, bizonyos részei viszont nem. Erre is rájöttem. Más a szöveg ritmusa, a szóválasztás… Bishop abban is hagyott nyomokat, és azt hiszem, érzékelem a különbséget. Átlátok a kisfiús, fellengzős hazugságokon. Maga is látta őket, igaz?

Poole csüggedten felsóhajtott.

– Azokkal a füzetekkel csak a figyelmünket akarja elterelni.

– Nem! – Porter valószínűleg nem akart kiabálni, mert ő is megrémült a saját hangjától, és összeroskadt a széken. – Nem, a napló a rejtély kulcsa. Csak össze kell illesztenünk a kirakós darabjait.

– Nekem csak el kell kapnom egy gyilkost.

– Gyilkosokat – helyesbített Porter.

– Tessék?

– A szállodában Bishop anyja megkérdezte Bishoptól, hogy miért hazudta nekem azt, hogy meghalt az apja. A naplóra célzott. – Porter megint előrehajolt. – Hát nem érti? Én már értem. Mintha az arcomba üvöltenének a papírról azok a szavak. Olyan tisztán látom őket, mintha más színnel lenne nyomtatva a ferdítés és az igazság. Maga látta Libby McInley holttestét. Szerintem nem Bishop ölte meg. Szerintem Bishop meg akarta védeni. És ha nem ő tette… – Az ujjai megint rángatózni kezdtek, mintha egy láthatatlan tésztát gyúrt volna. – Bishop, Bishop anyja és Bishop apja mindannyian gyilkosok, és azt hiszem, pillanatnyilag mind a hárman Chicagóban vannak. Most fejeznek be valamit, ami sok évvel ezelőtt kezdődött, amikor Bishop még gyerek volt. És az a valami benne van a naplóban. Ott rejtőzik az igazság a hazugságok között. – Elvigyorodott. – És én már látom. – Felpillantott Poole-ra. – Bíznia kell bennem.

Az ügynök egy darabig némán meredt rá.

– Néhányan úgy gondolják, hogy maga Anson Bishop apja – mondta végül.

Porter arcáról lefagyott a mosoly, és egyenesen Poole szemébe nézett.

– Magának mi a véleménye?

– Szerintem elég meggyőző bizonyítékokat találtunk a Guyonban.

Porter megvetően fújt egyet.

– Fényképek? Ugyan már! Maga is tudja, milyen könnyű meghamisítani őket.

– Néhány fotó több mint húsz évvel ezelőtt készült – felelte Poole. – Lehet, hogy Bishop meghamisította őket, de honnan szerzett magáról régi képeket? Mióta ismeri őt, Sam?

– Fél éve – felelte Porter. – Egyszerre találkoztunk vele Nashsel a buszos baleset helyszínén, amikor azt hazudta, hogy a Chicagói Rendőrségnél dolgozik. Felőlem nyugodtan kapcsoljon rá egy hazugságvizsgálóra. Nincs titkolnivalóm. Azoknak a fotóknak ugyanaz a céljuk, mint a tulajdoni lapoknak. Bishop el akarja rejteni maga elől az igazságot.

– Azt az igazságot, amelyet csak maga lát a naplókban.

Porter hallgatott. Már máshol jártak a gondolatai.

Poole igyekezett leplezni a kétségbeesését.

– Ki az a Rose Finicky?

– Ide kell adnia nekem azokat a naplókat. Maga is tudja, hogy Bishop azért hagyta őket hátra, mert fontosak. Legalább ezt értse meg!

– Majd az embereim elolvassák őket.

– Arra nincs időnk. Fogalmuk sincs, mit keressenek. Ők nem látnak át a hazugságokon. Én ismerem Bishopot.

– Igazán? – kérdezte Poole. – Mennyire?

Valaki kettőt koppantott odaát a detektívtükrön.

Az ügynök egy darabig mozdulatlanul meredt Porterre, aki állta a pillantását. Poole nagyon szerette volna megfejteni ezt az embert, de hiába. A testbeszéde alapján igazat mondott, de ez még nem jelentett semmit.

Poole felállt, és odament az ajtóhoz.

– Nélkülem nem tudja elkapni őket – szólt utána Porter. – Egyiküket sem tudja elkapni.

5
CLAIR

ÖTÖDIK NAP, 5:45

Clair felpillantott a nővérre, aki a hevenyészett iroda ajtajában állt. Azóta volt szolgálatban, mióta ők odaértek, és ugyanúgy festett, mint ők: véreres szeme alatt fekete táskák lógtak. Ugyanolyan sokat dolgozott, és Clair le merte volna fogadni, hogy egy percet sem pihent.

– Az orvos a négyes vonalon van – mondta, miközben a falra erősített telefon felé biccentett.

Clair köszönetet mondott neki, és feltápászkodott. A teste hangosabban csikorgott, mint az a fém irodaszék, amely az elmúlt néhány órában az otthonává vált.

Mindene fájt.

Sajogtak a csontjai, kapart a torka és lüktetett a szeme. Az orra takonygyárrá változott, és folyamatosan rázta a hideg.

Kloz aggodalmasan méregette a szoba túlsó sarkából. Ránézésre ő sem volt jobb állapotban.

Clair odament a telefonhoz, leemelte a kagylót, és megnyomta azt a gombot, amelyik világított.

– Norton nyomozó.

– Helló, nyomozó! Dr. Beyer vagyok.

A karantén miatt Clair még nem találkozott vele személyesen. Elhitette magával, hogy úgy néz ki, mint George Clooney, Patrick Dempsey és annak a helyes fickónak a keveréke, akik a Dokik című sorozatban játszik, mert ez mindig mosolyt csalt az arcára, és szüksége volt a mosolygásra. A férfi hangja mély volt, és reszelős, ami arra utalt, hogy egész életében alaposan megválogatta a szavait, mielőtt megszólalt.

Dr. Beyer megköszörülte a torkát, és pontosan azt mondta, amit Clair nem akart hallani:

– Ez egy reménytelen eset. Ugye maga is tudja? Ezt az embert nem lehet megmenteni.

Clair ránézett Klozra, aki abbahagyta a billentyűk nyomkodását, és őt nézte. Clair a füléhez szorította a kagylót, és lehalkította a hangját.

– Ha az a férfi meghal, elég valószínű, hogy Anson Bishop szabadon ereszti a SARS-vírust valahol a városban. Több ezer ember élete kerülhet veszélybe.

– Ez nem változtat a tényeken, nyomozó. Ez a férfi a glioblasztóma utolsó stádiumában van. Az agya jelentős részét megkárosította egy rendkívül agresszív tumor. Eltávolítottam, amit tudtam, de képtelenség helyrehozni az okozott károkat. A rák megtámadta a memória- és a mozgásközpontot, az elsődleges és a kiegészítő motoros kérget, valamint a hátsó fali kérget. A műtét után minimum egy lélegeztetőgépre lesz szüksége. Rendszertelen a szívverése, és azt hiszem, elvesztette a látását. Az életminősége…

Clair lehunyta a szemét.

– Nekünk azt mondták, hogy maga meg tudja menteni, hogy kitalált egy kezelést…

– A Hopkinsban főként az ultrahangos kezelést tanulmányozom – vágott a szavába dr. Beyer. – Ezzel behatolás nélkül lehet kezelni a glioblasztómát, de a kísérletek egyelőre kezdetleges stádiumban vannak. Ha néhány évvel korábban jelentkezett volna nálam, amikor felbukkant a tumor, talán segíthettem volna rajta. De időközben a betegség túlságosan elhatalmasodott. Elkéstünk.

– Mit tud még tenni?

– Semmit, már mindent megtettem. Stabilizáltam, gondoskodtam a kényelméről, és várjuk az elkerülhetetlent. Ha nem változik az állapota, legfeljebb még egy-két napig bírja.

Clair ránézett Klozra, akinek reménykedő volt a tekintete, ezért inkább elkapta róla a pillantását.

– Azt kell mondania a sajtó munkatársainak, hogy Paul Upchurch műtéte meglepően jól sikerült, és stabil az állapota. És amint elég jól lesz ahhoz, hogy kibírja az utazást, maga visszaviszi a Hopkinsba. El kell hitetnie velük, hogy van remény.

Dr. Beyer hallgatott.

Clair ránézett az órájára.

– Hallgasson ide! Anson Bishop továbbra is szabadlábon van, és azt kell hinnie, hogy mindent megteszünk, és Upchurch megkapja azt a kezelést, amelyhez ragaszkodott. Nem kell belemennie a részletekbe, nyugodtan hivatkozzon a beteg jogaira, de ezt kell sugalmaznia.

– Felelős vagyok a betegemért, nyomozó, és a hírnevemért is…

– Több ezer élet múlhat magán. Az a férfi, Paul Upchurch, több lányt elrabolt és meggyilkolt. Két áldozata ebben a kórházban küzd az életéért. Én leszek a legboldogabb, ha beadja a kulcsot, de a nyilvánosság számára, Anson Bishop számára, jó kilátásokkal kell rendelkeznie. Legalábbis egyelőre.

Az orvos sokáig hallgatott.

– Fontolóra kell vennem a dolgot, nyomozó. Lehet, hogy felhívom az ügyvédemet. Mi van akkor, ha Bishopnak a kórházban is vannak emberei, akik beszámolnak neki? A magam részéről senkit sem ismertem a műtőben. Az én csapatom Baltimore-ban van, a Hopkinsban.

Clair felsóhajtott, és csipkedni kezdte borzas haját.

– Én nem tehetem ki a lábam ebből a szobából. Velük is beszélnie kell, és el kell magyaráznia nekik, mi forog kockán.

– Sokat kér tőlem, nyomozó.

– Megteszi?

– Később jelentkezem.

Megszakította a hívást, mielőtt Clair válaszolhatott volna. A nő egy darabig mozdulatlanul állt, azután visszaakasztotta a kagylót a helyére.

– Na, hogy van? – kérdezte Kloz.

– Remekül.

Kopogtatás hallatszott, és az ajtó kisablakán keresztül Clair felismerte Jarred Maltbyt, a Járványügyi Hivatal munkatársát, aki nem tűnt boldognak.

6
POOLE

ÖTÖDIK NAP, 5:50

A megfigyelőszobában időközben kettővel többen lettek. Nashen kívül ott volt még Henry Dalton kapitány egy másik férfival, akit Poole nem ismert.

Dalton legalább tíz centivel alacsonyabb volt Poole-nál, de hatalmas tekintély áradt belőle. És a hajnali időpont dacára látszott rajta, hogy frissen zuhanyzott és borotválkozott. Poole ölni tudott volna egy zuhanyért.

– Nem tarthatja itt – közölte az udvarias formaságokat megkerülve Dalton.

– Nagyon is itt tarthatom.

– Ha a sajtó kiszagolja, hogy őrizetbe vették, keresztre fogják feszíteni.

– Bizonyára magát is tájékoztatták a részletekről, kapitány. Ez az ember saját magát feszítette keresztre. Nem elég, hogy a Guyonban elkövetett gyilkosság gyanúsítottja, ráadásul körözést adtak ki ellene, mert kiszabadított egy rabot New Orleansban, akit több államhatáron keresztül Chicagóba szállított. Megtagadta a parancsot, amelyet magától kapott, és elutazott Chicagóból, hogy önhatalmúlag elkapja Bishopot. Egyértelműen fennáll a szökés veszélye. Nem megy innen sehová, és nem érdekel, mit beszél a sajtó. – Poole ránézett az ismeretlen férfira. – Maga kicsoda?

Az ötvenes, ősz hajú férfi, aki sötétkék öltönyt viselt, kezet nyújtott neki.

– Anthony Warnick vagyok, a polgármesteri hivatal munkatársa.

Poole nem rázott vele kezet, hanem ismét Dalton felé fordult.

– Látnom kell Porter összes munkaügyi papírját: az előéletét, a pszichológiai vizsgálatok eredményét, az értékeléseket, mindent. Össze kell raknom a múltját.

– Azt javaslom, ezt fontolja meg újra! – mondta Dalton.

– Poole ügynök! – szólt közbe Warnick. – Egyelőre nem vagyunk a tények birtokában, és nem értjük az összefüggéseket, ezért felelőtlen dolog lenne olyan borzalmas bűncselekményekkel gyanúsítani a rendőrség egyik tagját, amilyeneket Anson Bishop követett el. A sajtó munkatársai olyanok, mint az éhes kóbor kutyák. A legócskább koncra is mohón lecsapnak, és magasról tesznek a következményekre. Elég, ha csak egynek sikerül lefotóznia Portert bilincsben, és nemcsak ő válik áldozattá, hanem a rendőrség összes tagja, és a maga ügynöksége is. Nem fognak különbséget tenni maguk között. Mindannyiukat korruptnak fogják tartani. Ez a város pillanatnyilag képtelen ezzel megbirkózni. Azok után, ami a Strogerben történt, feszültek az emberek.

Lehalkította a hangját, és Poole vállára tette a kezét. Poole lerázta magáról, de a férfi folytatta:

– Ha Porter valóban bűnös, eljön majd az igazságszolgáltatás ideje. Nyomozást indíthatunk ellene, felderíthetjük a tényeket, azután nyilvánosságra hozhatjuk őket. Ez a felelősségteljes viselkedés.

– Ez nem Sam – közölte hirtelen Nash, aki a detektívtükör előtt állt, és a társát bámulta. – Összevissza beszél, össze van zavarodva… Úgy néz ki, mintha napok óta nem aludt volna. Még akkor sem került ilyen állapotba, amikor a feleségét meggyilkolták. Ha elveszik tőle ezt az ügyet, össze fog roppanni.

– Már összeroppant – felelte Poole.

– Végig kell csinálnia. Bizonyosságra van szüksége.

– Maga mit javasol?

Nash vállat vont.

– Adja oda neki a füzeteket! A naplókat.

– Azok bizonyítékok, ráadásul elképzelhető, hogy terhelőek rá nézve. Nem adhatom oda neki őket. El kell juttatnom őket a quanticói Viselkedéselemző Egységhez. Ha valóban el van rejtve bennük valami, ők meg fogják találni.

Dalton váltott egy gyors pillantást a polgármesteri hivatal munkatársával.

– Digitalizálhatjuk őket, és a maga emberei néhány órán belül megkapják a fájlokat. Sam is megkaphatja őket. Megmondjuk neki, hogy a rendőrség épületében kell elolvasnia őket, de nem lesz letartóztatásban, hanem önként marad itt. Így legalább szemmel tudjuk tartani. Addig a maga emberei azt is megfejthetik, hogy mit találtak Dél-Karolinában.

A másik szobában Porter keze ismét az asztalon nyugodott, összekulcsolta az ujjait, és némán mozgott a szája.

Nash telefonja megcsörrent, és kilépett a folyosóra, hogy fogadja a hívást.

– Ez megfelelő megoldás lenne a maga számára, Poole ügynök? – kérdezte Warnick.

Poole telefonja is megcsörrent. Előhalászta a zsebéből, és ránézett a kijelzőre.

Hurless különleges ügynök.

Felemelte az ujját.

– Elnézést, de ezt fel kell vennem.

Hurless nem várta meg, amíg beleszól.

– Találtunk még egy hullát, és a módszer Bishopra vall. Egy nőt gyilkoltak meg itt Chicagóban, a Rose Hill temetőben. Már útnak indítottam egy csapatot. Portert megfelelően őrzik?

Poole átnézett a kihallgatószobába.

– Igen.

– Folyamatosan kapom a jelentéseket Grangertől, aki Dél-Karolinában van, a New Orleans-i börtönből és a Járványügyi Hivatal munkatársaitól, akik a Strogerben vannak. Az irodában összesítjük az információkat. Miután végzett a helyszínen, jelentkezzen nálam!

– Igen, uram.

Hurless megszakította a hívást.

Nash visszajött. Sápadt volt az arca. Ránézett Daltonra, aztán Poole-ra.

– Van még egy hullánk.

– Nekem is most szóltak. Máris indulok.

Nash felsóhajtott, és a felettese felé fordult.

– Uram, amíg nem tudjuk eltávolítani a hullát a sínekről, a Red Line nem fog üzemelni. Értesítenünk kellene az ingázókat.

Poole összeráncolta a szemöldökét.

– A Red Line? A temetőben van a hulla.

Nashnek valahogyan sikerült még jobban elsápadnia.

– Engem azért hívtak, mert találtak egy hullát a Red Line metróvonalán, a Clark megálló közelében. Egy nőt, akit beállítottak egy bizonyos pózba. Három fekete zsinórral átkötött, fehér doboz hevert mellette.

7
NASH

ÖTÖDIK NAP, 6:15

Brian Nash nyomozó leparkolt a részlegesen felújított, 1972-es Chevy Novájával egy mentőautó mögött a Lake Streeten, a LaSalle közelében, és miután megtalálta a rendőrség feliratú táblát az anyósülés alatt, kirakta a műszerfal tetejére. Clair pár perccel ezelőtt felhívta, hogy tájékoztassa a fejleményekről, és még mindig a vonalban volt.

– Biztosak benne? – kérdezte Nash, azután üresbe tette a sebességváltót.

A szabad kezét a szellőzőrács elé tartotta, amelyből sokkal hidegebb levegő áradt, mint a tó felől.

– Maltby, a Járványügyi Hivatal munkatársa azt mondta, hogy kétszer is elvégezték a tesztet – mondta Clair. – Az almába szúrt fecskendőben laboratóriumi tisztaságú SARS-vírus van.

– A picsába!

– Úgy van, a picsába! – helyeselt Clair. – Itt úgy osztogatják az antibiotikumot, mint a cukorkát, de mást nem nagyon tehetnek. Nem lehet megelőzni a betegséget. A kórházat lezárták, és olyan szigorúan őrzik, mint egy apácazárdát.

Nash nevetése hurutos köhögésbe fulladt.

– Jézusom! Ez elég rosszul hangzott.

– Azt hiszem, megfáztam. Keveset pihentem, hideg van, és nem bírja a testem. Kezdenek felhalmozódni a dolgok.

– Ez többek közt a gyorskajákból és csokoládéból álló diétád miatt van. Úgy kellene kezelned a testedet, mint egy templomot, te viszont úgy kezeled, mint egy nyomortanyát, és abban reménykedsz, hogy miután leég, fizet a biztosító.

Nash szemügyre vette a padlón heverő mcdonald’sos zacskókat, és témát váltott:

– Pár perccel ezelőtt hallottam Upchurch orvosát a rádióban. Úgy tűnt, hogy emiatt egyelőre nem kell aggódnunk.

– Egy szó sem igaz az egészből. Az orvos hazudik, hogy időt nyerjen nekünk. Upchurch haldoklik. Legfeljebb negyvennyolc órája van hátra. Szigorúan szemmel tartom azokat, akik kapcsolatba kerülnek vele, nehogy kitudódjon az igazság.

– Ha azért hívtál, hogy felvidíts, akkor kudarcot vallottál, Cicus.

Egy egyenruhás őrmester átbújt a metróállomás nyílásában kifeszített, sárga szalag alatt, és elindult Nash Novája felé. A szél felkavarta a lába körül a havat. Amikor rájött, kié az autó, kissé barátságtalanul odaintett Nashnek, és elindult visszafelé.

– Bishop ölte meg azt a nőt?

– Még nem mentem be – felelte Nash. – De úgy hangzik.

– Szerinted Sam igazat mondott Bishop szüleiről?

– Pillanatnyilag fogalmam sincs, mit gondoljak.

– Mert az is lehet, hogy ők voltak. Vagy talán mégsem. Talán valaki leutánozta Bishopot.

Nash kikapcsolta a fűtést, azután újra bekapcsolta. Tényleg hideg levegőt fújt az a szar. Olyan érzése volt, mintha jégből lett volna a bőre. Képtelen volt felmelegedni.

– Sam azt tanácsolná, hogy a bizonyítékokra összpontosítsunk, mert a többi csak zaj. És pontosan ezt fogjuk tenni.

– Találkoztál vele, igaz? – kérdezte Clair.

– Láttam, de nem tudom, mit láttam. Lehet, hogy ebből már nincs visszaút.

Clair egy darabig hallgatott.

– Az FBI-ügynök tudja, hogy ott vagy?

– Igen, tudja. Feltételeket szabott.

– Feltételeket?

Valaki bekopogott az ablakon, és Nash szíve majdnem kiugrott a helyéből.

– Jézusom!

– Mi az? – kérdezte Clair.

Nash oldalra fordult, és megpillantotta Lizeth Loudont, a 7-es csatorna híradós riporterét. A kezét mélyen beledugta szőrmegalléros kabátja zsebébe, és egyik lábáról a másikra ugrándozott, hogy melegen tartsa magát.

– Mennem kell, Clair. Majd visszahívlak.

Nash megszakította a hívást, és leállította a motort. A motor tanácstalanul köhögni kezdett, ám végül úgy döntött, hogy leáll, és elnémult. Nash kiszállt az autóból, becsapta az ajtót, és elindult a metró bejárata felé.

– Nem beszélek magával – vetette oda Loudonnak.

– Akkor kénytelen leszek kitalálni valamit – felelte a nő, és a nyomába eredt.

– Hol az operatőre?

A nő hátrabökött a hüvelykujjával a válla felett.

– A híradóskocsiban melegszik.

– Talán csatlakoznia kellene hozzá.

– Tudom, hogy van odabent egy holttest. Egy lehetséges 4MGY-áldozat.

– Nincs holttest.

A nő elővette a telefonját, és Nash felé fordította a kijelzőt. Egy Facebook-megosztás volt rajta.

– Szerintem ez eléggé holttestnek látszik.

Nash elraktározta a fejében a felhasználó nevét.

– Szerintem hamisítvány.

Átbújt a szalag alatt, és amikor a nő megpróbálta követni, az egyenruhás őrmester felbukkant, és közölte vele, hogy lépjen hátra.

– Nash nyomozóval vagyok – állította a nő.

Nash megrázta a fejét, és elindult a lépcső felé.

– Nem, nem velem van.

– Hol van Porter nyomozó? – kiáltotta utána a nő. – Nem kellene itt lennie?

Nash nem válaszolt. Lement a lépcsőn a peron felé, ahonnan beszédhangok hallatszottak.

A plafonon égtek a neoncsövek, de a sínekre felállított négy halogénlámpa sokkal nagyobb és fehérebb fényt adott. Az egyik metrószerelvényt az alagút keleti végénél állították meg, a nyugati végében pedig egy speciálisan felszerelt Ford F150-es parkolt a síneken, hogy elzárja az utat. A fényszórója a síneket világította meg, de a tökéletes sötétség miatt csak húszméteres látótávolságot adott.

A peron végében Nasht egy hevenyészett lépcső felé irányították. Lement a vágányokhoz.

– A hármas vágány működik. Nem zárhattuk le, mert akkor teljesen megbénult volna a közlekedés – mondta a háta mögött valaki. – Nézzen a lába elé!

A pickup és a metrószerelvény között egy nagy, négyzet alakú terület sárga szalaggal el volt zárva. A halogénlámpák az összes árnyékot elűzték. A szalagon kívül körülbelül féltucatnyian álltak: néhány egyenruhás őrmester, két nyombiztosító a Chicagói Rendőrségtől és három az FBI-tól. A szalagon belül senki sem állt. Minden szempár Nashre szegeződött, és a beszélgetés zaja elhalkult.

Nash átbújt a szalag alatt, és elindult a négyzet közepe felé.

Letérdelt.

Elővette a telefonját, és felhívta Poole-t.

– Hallgatom – mondta Poole, amikor fogadta a hívást. – Ne hagyjon ki egyetlen részletet sem! Ne kapkodjon!

Nash hátrafordult, és megállapította, hogy a többiek továbbra is őt nézik. Nem tűntek túlságosan boldognak attól, hogy a pálya szélén kellett maradniuk.

Abban a pillanatban, amikor rájöttek, hogy két holttestről van szó, és Poole megpróbálta az FBI hatáskörébe vonni az ügyet, Warnick felhívta a polgármestert, a polgármester felhívta az FBI igazgatóját, az igazgató pedig felhívta Poole felettesét. Öt perc elteltével Poole azt a parancsot kapta, hogy folyamatosan tájékoztatnia kell a Chicagói Rendőrséget, sőt be kell vennie őket a csapatába. Úgy tűnt, hogy a hatalmasok jobbnak látták az együttműködést a nyilvánosság megnyugtatása miatt. Poole tiltakozott, de hiába. Nash sejtette, hogy Poole főnöke azért ment bele olyan készségesen az együttműködésbe, mert sohasem árt, ha kéznél van egy bűnbak. Ha valami balul fog elsülni, valakinek el kell vinnie a balhét, és lehetőleg nem az FBI-nak. Kormányunk nagyszerű húzásai.

Nash megköszörülte a torkát.

– Az életkorában nem vagyok biztos. Talán harminc és negyven között lehet. Nehéz megállapítani. Fehér hálóinget visel. Vékony anyagból készült. Úgy látom, nincs rajta más. Nem visel cipőt, sem alsóneműt, sem kabátot, és semmi sem hever körülötte szétszórva. A bőrét fehér, porszerű anyag borítja. A haját is.

– A ruháját is?

– Nem.

– Ezek szerint a halál beállta után adták rá?

– Úgy tűnik.

– Mit lát még?

Nash levette a fekete bőrkesztyűjét, elővett a zsebéből egy gumikesztyűt, felhúzta, és egy műtéti maszkot is erősített a szája elé arra az esetre, ha a fehér por esetleg fertőző anyag. Közelebb hajolt a nőhöz.

– Be van csukva a szeme, de azt hiszem, a jobb szemgolyóját eltávolították, mert egy alvadt vércsík van a szeme sarkában. – Óvatosan elsimította a nő arcából a haját. – Hiányzik az egyik füle, és olyan pózba állították, mintha imádkozna. Térdel. – A szája felé nyúlt, és megpróbálta kinyitni. – Merev. Nem tudom kinyitni a száját.

– Hullamerevség?

– Szerintem nem. Inkább a hideg.

– Ne erőltesse! – mondta Poole. – Majd az igazságügyi orvosszakértő megerősíti, hogy eltávolították a nyelvét. A fekete zsinórral átkötött dobozok ott vannak?

– Igen – felelte Nash. – De nem így szoktuk megtalálni őket. Bishop általában postára adja őket egyesével, körülbelül egy hét leforgása alatt. Nem szokta hátrahagyni mind a hármat.

– Azzal a férfival is ezt csinálta, akit Porterrel találtak a csempészalagútban. Talbot pénzügyi igazgatójával – jegyezte meg Poole.

– Gunther Herbert – dünnyögte Nash.

Bishop azt mondta Porternek, hogy megkínozta Herbertet, hogy információkat szedjen ki belőle Arthur Talbot anyagi helyzetéről. Olyan információkat, amelyek számos rejtett bűncselekménnyel összefüggésbe hozták Chicago ingatlanmogulját.

– És Libby McInley esetében is – tette hozzá Poole. – A dohányzóasztalon hagyta a dobozokat.

– A gyilkos felvésett valamit a nő homlokára egy pengével.

– Mi áll rajta?

– Rossz vagyok.

Libbyt is összevagdalták egy borotvapengével. Több ezer apró vágás volt a testén.

– Herbertet és McInley-t megkínozták, mert információt akartak kiszedni belőlük – mondta halkan Nash. – Eltérnek Bishop többi áldozatától.

– Mit lát még?

Nash közelebb hajolt a nőhöz, aki inkább egy szoborhoz hasonlított, mint egy emberhez. Még sohasem látott ebben a pozícióban elhelyezett holttestet.

Imádkozott.

Nash résnyire húzta a szemét.

– Az ujjbegyei…

– Mi van velük?

– Meg vannak égetve.

– Eltávolították az ujjlenyomatait?

– Azt hiszem – felelte Nash, miközben próbálta alaposabban szemügyre venni őket anélkül, hogy hozzáért volna a nő kezéhez. – Bishop még sohasem csinált ilyet.

– Tábla is van mellette?

– Tábla?

– Egy kartondarab, egy papírlap… Lát feliratot a közelében?

Nash körbenézett.

– Nem, illetve… várjon csak!

– Mi az?

Nash elindult a fal felé, és végighordozta a tekintetét a rendőrökön.

– Tudja valaki, hogy ez friss-e?

Senki sem válaszolt.

– Mi az? – kérdezte újra Poole.

Nash felemelte a kezét, és megérintette a festéket. Még nedves volt.

BOCSÁSS MEG, ATYÁM!

Az alagút falára felfújt szöveg kis híján elveszett a többi graffiti között.

8
POOLE

ÖTÖDIK NAP, 6:20

Poole le sem vette a szemét a holttestről, miközben Nash nyomozóval beszélt. A nő a tó partján térdelt, és úgy nézett ki, mintha imádkozna. Egy ezüsttálca hevert előtte a földön, amelyen három, fekete zsinórral átkötött doboz sorakozott. Az oldalának támasztott táblán a „Bocsáss meg, Atyám!” szöveg szerepelt, a homlokába pedig azt vésték, hogy „Rossz vagyok”.

Az FBI nyombiztosítói távolabbról figyelték. Az igazságügyi orvosszakértő is köztük volt. A másik gyilkosság helyszínéhez hasonlóan itt is azt az utasítást kapták, hogy várjanak.

Poole letérdelt a hóba, és szemügyre vette a nő ujjbegyeit. Összepréselte a tenyerét, de látszott, hogy meg vannak égetve. Vegyszert használtak, valószínűleg savat, kénsavat vagy hidrokloridot.

Megpróbálta kinyitni a nő száját, de az nem engedett. Nashnek igaza volt. Túl kemény volt ahhoz, hogy hullamerevség legyen. Megfagyott. Pillanatnyilag nulla fok körül mozgott a hőmérséklet, de tegnap éjjel a jeges szél miatt jócskán a fagypont alá süllyedt.

Ezt a nőt is fehér por borította. A hótakaró miatt nehezen lehetett észrevenni, de ott volt. Úgy simult rá a bőrére, mint egy vékony filmréteg, a hálóingre viszont nem, ami arra utalt, hogy a csillogó, kristályos por előbb került oda.

Lehet, hogy só?

Paul Upchurch sós vizű izolációs tartályba fojtotta bele az áldozatait, Bishop segítségével. Lehet, hogy a pornak ahhoz a tartályhoz van köze?

Poole telefonja megcsörrent. Elővette a zsebéből, de nem ismerte fel a számot.

– Poole ügynök vagyok.

– Helló, Banister seriff vagyok Simpsonville-ből. Elnézést a korai zavarásért. Még New Orleansban van?

– Már visszajöttem Chicagóba – felelte Poole. Felállt, és intett a nyomozóknak, hogy kezdjenek hozzá a helyszín dokumentálásához és katalogizálásához. – Mit tehetek magáért, seriff?

– Nos… van itt egy holttest. – A nőnek kissé remegett a hangja. – A bíróság lépcsőjén bukkantam rá két órával ezelőtt. Ott… térdelt. Mintha imádkozott volna. Legalábbis úgy néz ki. Találtam három fekete zsinórral átkötött, fehér dobozt is. És valaki felírt valamit a hulla mellé a lépcsőre.

– Bocsáss meg, Atyám! – dünnyögte Poole.

– Úgy van! Honnan tudta?

– Ismeri azt a nőt?

– Ez a hulla egy férfi. És igen, ismerem.

9
CLAIR

ÖTÖDIK NAP, 6:30

Clair tüsszentett, és kihúzott még egy zsebkendőt az asztalon lévő dobozból.

– Nagyobb dobozra lesz szükségünk – mondta a legjobb, valójában elég csapnivaló, New England-i akcentusával Kloz.

Vett egy mély lélegzetet, és visszaszívta a taknyot az orrából.

Clair döbbenten meredt rá.

– Nem akarok itt meghalni veled.

Kloz hátradőlt a székén. A régi fémbútor hangosan megnyikordult.

– Ha bárhol és bárkivel meghalhatnál, kit választanál?

A nő egy másodpercig gondolkodott.

– Matthew McConaughey-t. Fehér fickó létére nagyon szexi. De a negyvenes McConaughey-t, nem a fiatalt a Tökéletlen időkből. Idősebb korában nőtt bele az arcába.

– És hol?

– Talán egy barbadosi tengerparton.

Kloz megcsóválta a fejét.

– Hát nem tudom. A tengerparton csak a cápaharapásba lehet belehalni. És senki sem akar cápaeledel lenni.

– Ez hülye játék.

Kloz elengedte a megjegyzést a füle mellett.

– Én Jennifer Lawrence-t választanám, ha azt a bőrszerkót viselné az Éhezők viadalából.

– És te hol szeretnél meghalni?

– Az ohiói Toledóban. Nem is kérdés.

– Miért éppen ott?

Kloz vállat vont.

– Nincsenek cápák.

– Az igaz.

– Ráadásul Toledóban semmit sem lehet csinálni, úgyhogy ott leszek összezárva a bőrszerkós Jennifer Lawrence-szel egy olcsó motelszobában, és…

Clair lehunyta a szemét és befogta a fülét.

– Elég! Nem akarom tudni, mi van a fejedben. Sem most, sem máskor.

– Csak fel akartam dobni egy kicsit a hangulatot.

– Tudom.

– Nem akarok itt meghalni.

– Tudom.

– Nem mehetünk ki az épületből, és kezdek begolyózni.

– Tudom.

Kloz meglökte a lábával a széket, és lassan forogni kezdett.

– A SARS-vírusnak tíz nap a lappangási ideje. A járványügyes barátunk még nem jelentette be, hogy a szabályzat szerint a legutolsó ismert eset után még tíz napig lezárva kell tartani a karantént. Ha nem öl meg bennünket a vírus, akkor sem hagyhatjuk el az épületet még legalább két hétig.

– Nem fognak olyan sokáig itt tartani bennünket.

– Miért ne tartanának? – kérdezte Kloz. – Van étel, vannak ágyak és orvosi eszközök, továbbá hermetikusan el vagyunk zárva. Ennél alkalmasabb helyet keresve sem találhattak volna. Nem fogják megkockáztatni, hogy a vírus kijusson innen.

– Bishopnál van a vírus, és ő bárhol lehet.

– És ha másokat is megfertőzött, a Járványügyi Hatóság valószínűleg őket is ide fogja hozni kezelésre, pontosan azért, amiért bennünket is itt tartanak: ágy, egészségügyi ellátás, étel, elszigeteltség. Itt fognak tartani bennünket az orvosokkal zárt ajtók mögött, és megvárják, amíg a vírus kitombolja magát. Mivel nem kezelnek bennünket, ez az egyetlen magyarázat. Senki sem fog megkockáztatni egy járványt. Ha ma elfogják és megállítják Bishopot, bennünket akkor sem fognak kiengedni. Addig nem, amíg le nem zajlanak a folyamatok.

Clair tudta, hogy igaza van, de nem állt szándékában beismerni. Összegyűrte a papír zsebkendőjét, és a kuka felé dobta, de elhibázta fél méterrel.

Három gyors kopogtatás hallatszott.

Mind a ketten felpillantottak.

Jerome Stout belépett a szobába, mielőtt megszólalhattak volna. A kórház biztonsági főnöke egy percre sem állt meg, és ugyanolyan ramatyul festett, mint a többiek. Kopaszra borotvált fején kezdett kinőni a haja, és a hóna alatt izzadságfoltos volt az egyenruhája. Clair úgy hallotta, hogy ötvenéves korában ment nyugdíjba a Chicagói Rendőrségtől, és utána vállalta el ezt az állást, öt évvel ezelőtt. Ez a helyzet jócskán túlnőtt rajta. Műtősmaszkot viselt a szája előtt, ami eltompította fáradt hangját.

– Velem kell jönnie, nyomozó.

– Miért?

A férfi vetett egy ideges pillantást a sarokban ülő Klozowskira.

– Van egy hullánk. Elég csúnya.

– Jóságos ég! – nyögte halkan Kloz.

Clair felállt, és elindult az ajtó felé.

– Vegye fel a maszkját! – szólt rá Stout.

A nő engedelmeskedett, és kilépett mögötte az ajtón.

Nem akart az étkező felé menni, de mielőtt megkérdezhette volna Stouttól, hogy mehetnének-e másfelé, már bent is voltak. Amikor az emberek megpillantották Clairt, kikeltek magukból. Mikor a rendőrök beszállították Bishop nyolcvanhét lehetséges áldozatát a kórházba, megmondták nekik, hogy nem hagyhatják el az étkezőt és a két szomszédos helyiséget. Klozowskin kívül Clair volt az egyetlen rendőr a kórházban, és azonnal felismerték. Néhányan maszkot viseltek, néhányan nem, és mindannyian kiabáltak. Felálltak, és dühös arccal indultak felé. Clairhez hasonlóan ők is válaszokat akartak, de semmit sem tudott mondani nekik. Átverekedte magát a tömegen, amilyen gyorsan csak lehetett, és azt mondogatta a közelben állóknak, hogy őrizzék meg a nyugalmukat, mert hamarosan elmehetnek. De kiszagolták, hogy hazudik. Sok orvos volt közöttük, akik ismerték a szabályokat. A házastársukat és a gyerekeiket is idehozták. Félretolták az asztalokat, és néhányan hevenyészett sátrat készítettek kórházi ágyneműből, hogy szeparálódhassanak a többiektől. Legalább húsz vagy harminc ember hiányzott. Clair úgy tudta, hogy néhány családot kórtermekben helyeztek el, de nem jutott mindenkinek. Azok, akik a kórházban dolgoztak, a saját irodáikat, illetve az öltözőket foglalták el. Néhányan a betegeiket is ellátták, mintha mi sem történt volna. Megpróbálták újra összegyűjteni őket az étkezőben, nehogy elterjesszék a vírust, de az alkalmazottak többsége tudta, hogy ezzel már elkéstek. A vírus már kijutott az étkezőből az egész épületbe. Kloz rátapintott a lényegre.

Stout a liftekhez vezette Clairt, és a nő megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor becsukódott mögöttük az ajtó, és kizárta a dühös tömeget.

– Néhányan megpróbálták betörni az üvegajtót az előcsarnokban, de odakint a SWAT várta őket – mondta Stout, miután kettesben maradtak. – Állig fel vannak fegyverkezve, mint a zavargásokon. Bele sem akarok gondolni, hogy mi történne, ha valaki átlépné azt a vonalat.

Clair javasolta, hogy állítsanak kommandósokat az ajtó elé, de erről hallgatott. Mióta a Chicagói Rendőrségen dolgozott, három „elfajult polgári esemény”-ben volt része (a rendőrök nem kedvelték a „zavargás” kifejezést). És minden egyes esemény előtt volt valami a levegőben. A kórház levegője bűzlött ettől a valamitől, és ezt más is észrevette rajta kívül. Az alkalmazottak szinte síri csendben végezték a munkájukat, folyamatosan szemmel tartva egymást és az étkezőben tartózkodókat. A szülők a gyerekeiket csitítgatták, és gyilkos pillantást vetettek azokra, akik köhögtek vagy eltüsszentették magukat. A járványügy emberei felvetették, hogy elkülönítik a betegeket az egyik első emeleti épületszárnyban, de Clairt azóta nem értesítették a fejleményekről.

A lift megállt a harmadikon, és amikor kinyílt az ajtó, Stout a bal oldali folyosó felé terelte Clairt. A falra erősített táblán az állt, hogy Szív- és érrendszeri betegségek.

– Az egyik nővér talált rá körülbelül tíz perccel ezelőtt.

– Kire?

Válasz helyett Stout lekanyarodott még egy folyosón, azután egy harmadikon, és úgy tűnt, hogy az adminisztratív részlegre jutottak. Az ajtók többsége be volt csukva, és le voltak eresztve az üvegen a redőnyök.

– A második ajtó balra – mondta Stout, és rámutatott.

Clair követte az ujját. A csukott ajtóra szerelt táblán az állt, hogy Dr. Stanford Pentz. Clair kikapcsolta a fegyvertokja csatját.

– Arra nem lesz szüksége.

A nő ettől függetlenül megfogta a fegyver markolatát, a másik kezével pedig lenyomta a kilincset, és kitárta az ajtót. Balra egy kanapét talált, jobbra pedig egy mahagóniasztalt két bőrszékkel. A falakon különféle végzettségek oklevelei lógtak bekeretezve, az asztalon egy családi fotó állt, amelyen hárman voltak: egy hatvanas férfi, a felesége és egy tizenkét év körüli fiú. Kifogástalan volt az öltözékük, és mosolyogtak.

A szoba közepén egy férfi térdelt, háttal Clairnek, az iroda hátsó falán lévő, hatalmas ablak felé fordulva. A feje előrebillent, az álla hozzáért a mellkasához. Mezítláb volt, és egy fekete házipapucs hevert mellette.

Clair közelebb ment hozzá.

Stout megköszörülte az ajtóban a torkát, de nem mondott semmit.

Clair megkerülte a férfit, és amikor megállt előtte, az ablaknak háttal, megpillantotta a padlón a három fehér dobozt.

10
NASH

ÖTÖDIK NAP, 8:30

Nash levette a kabátját, amikor a lift ajtaja kinyílt a Chicagói Rendőrség épületének a pincéjében. A folyosókon, amelyek többnyire üresen tátongtak, nyüzsögtek az emberek. Amikor a lift ajtaja kinyílt, belépett egy kölyök, aki a húszas éveiben járhatott, és egy papírdobozokkal megrakott kézikocsit tolt maga előtt.

Nash azonnal felismerte őket.

– Hová viszi azokat az aktákat?

– A Rooseveltre – felelte a kölyök.

Nash észrevette a derékszíjára csíptetett FBI-igazolványt.

– Kinek az utasítására?

A kölyök kinyújtotta a kezét, és megnyomta a földszint gombját, azután a folyosó felé bökött a hüvelykujjával.

– Ha kérdései vannak, azt javaslom, beszéljen Poole ügynökkel!

Amikor a liftajtó elkezdett becsukódni, Nash a résbe tette a lábát, és amikor újra kinyílt, megnyomta az összes emelet gombját, majd kiszállt.

Ekkor már egy másik fiatal ügynök is belépett a fülkébe, ő hat dobozt tolt maga előtt.

A 4MGY speciális egység évek óta a pincében működött, a stratégiai szobában. Legalábbis a csapat tagjai így emlegették. Idelent könnyebben tudtak összpontosítani, mint odafönt a többi nyomozó között. Megszabadultak a kérdésektől, a kíváncsi tekintetektől, és semmi sem szivároghatott ki a sajtónak. Elméletileg. Néhány hónappal ezelőtt, amikor kiderült, hogy Anson Bishop a Négy Majom Gyilkos, és megszökött, az FBI átvette a nyomozást, és a stratégiai szobával szemközti helyiséget is elfoglalták. Porter makacsul azt hajtogatta, hogy ez csak átmeneti, mert vagy elkapják Bishopot, vagy az FBI visszaadja nekik az ügyet, miután lekerül a lapok címoldaláról, de nem lett igaza. Sokkal rosszabb lett a helyzet.

Nash először az FBI irodájába kukkantott be. Négy ügynök volt odabent, de egyiket sem ismerte. Mindannyian dobozokba pakoltak, a dobozokat pedig az ajtó mellé hordták.

Nash átment a folyosó túloldalára.

Frank Poole különleges ügynök a stratégiai szobában ült egy széken, és a három összefoglaló táblát bámulta.

Nash belépett, és érezte, hogy elvörösödik a feje.

– Mi az ördög folyik itt, Frank?

– Hurless, a nyomozás vezetésével megbízott különleges ügynök az FBI helyi irodájában akarja összesíteni az információkat. Folyamatosan kapjuk a jelentéseket New Orleansból és Simpsonville-ből. Az a hat holttest a tóban… a ház… minden, amibe Sam belebotlott attól kezdve, ahogy elutazott Chicagóból egészen a Guyon Hotelig, ahol rátaláltunk.

– Miért nem összesíthetünk itt?

– Nem rajtam múlik. – Poole továbbra is a fehér táblákat bámulta, és folytatta: – Mennyire ismeri a polgármestert?

– Én? Kétszer találkoztunk városi rendezvényeken, kezet ráztam vele, és közös fotót készítettem. Szerintem sejtelme sincs, ki vagyok.

– És Anthony Warnickot ismeri? Ő a közvetlen munkatársa.

– Ma találkoztam vele először – felelte Nash. – Miért?

Poole nem nézett rá.

– Warnick felhívta a polgármestert, a polgármester felhívta a főnököm főnökét, és öt perc elteltével azt az utasítást kaptam, hogy vonjam be magát a nyomozásba. Tíz perccel azelőtt Hurless azt mondta, hogy magát is zárjam be Sam mellé. Valaki a markában tart valakit. Nincs más magyarázat erre a villámgyors reakcióra.

Poole felállt, odament az egyik táblához, és rámutatott az egyik információra, amely Arthur Talbot neve mellett állt: A polgármester barátja.

– Valószínűleg Sam írta oda – mondta Nash. – Tudjuk, hogy együtt golfoztak. És a kampányát is támogatta. Nagyszabású ingatlanberuházásai voltak, amelyek nem valósulhattak volna meg a polgármester közreműködése nélkül.

– Összefüggésbe hozták bármiféle bűncselekménnyel?

Nash megrázta a fejét.

– Semmit sem találtunk. De nem is nagyon keresgéltünk. Talbotra összpontosítottunk, nem a polgármesterre.

– Azt hiszem, maga a füle és a szeme – jegyezte meg szárazon Poole.

Nash elvigyorodott.

– Ha így van, akkor rossz lóra tett. Nem tárgyalok vele.

Poole egy darabig hallgatott.

– Magát esetleg sakkban tudja tartani valamivel? – kérdezte végül.

Nash ezúttal elnevette magát.

– Azt hiszi, hogy erővel akar kényszeríteni?

Az ügynök vállat vont.

– Az lehetetlen – makacskodott Nash. – Semmit sem tud felhasználni ellenem. Olyan becsületes vagyok, mint egy kiscserkész.

Poole szólásra nyitotta a száját, de végül hallgatott, és megköszörülte a torkát.

– Összpontosítsunk az ügyre!

– Rendben van.

Az ügynök megkopogtatta az ujjaival a szék karfáját, azután ismét a táblák felé fordult.

– Néhány órával ezelőtt felhívott a dél-karolinai Simpsonville seriffje. Egy holttestet talált a bíróság lépcsőjén. A férfit ugyanolyan pózban helyezték el, mint azt a két nőt, akiket itt találtunk. A szemét, a fülét és a nyelvét eltávolították, és fekete zsinórral átkötött, fehér dobozokba rakták. Mellette is szerepelt a „Bocsáss meg, Atyám!” felirat. Őt is fehér por borítja, mint a chicagói áldozatokat. Még nem hívtak a laborból, de szerintem só.

– A fenébe is, akkor ezt azt jelenti, hogy ma négy hullát találtunk – felelte Nash.

– Tessék?

– Clair felhívott. A kórházban rábukkantak az egyik orvos holttestére. Stanford Pentznek hívták. Az irodájában térdelt, három doboz hevert mellette, és a fehér por is egyezik.

– És a szöveg?

Nash bólintott.

– Bocsáss meg, Atyám! A recepttömb tetejére volt felírva.

– A homlokán is volt valami?

– Nem, ez az egyetlen különbség.

– A simpsonville-i fickó homlokán sem volt szöveg. – Poole elgondolkodott, azután folytatta: – A kórház le van zárva. Meg tudták állapítani a halál időpontját? Hogy jutott be oda bárki?

Néhány ügynök belépett a szobába, és az ajtó felé haladva elkezdték megtölteni a dobozokat.

– A táblákhoz ne nyúljanak! – adta ki az utasítást Poole.

Az ügynökök bólintottak, és folytatták a munkát.

Poole hátat fordított nekik.

– Négy holttestet találtunk alig néhány óra leforgása alatt. Kettőt a városban, egyet egy lezárt kórházban, egyet pedig hétszáz mérföldnyire innen. Bishop egyedül képtelen lett volna erre.

Nash odahúzott mellé egy széket, és leült.

– Kiderítették a dél-karolinai fickó személyazonosságát?

Poole bólintott.

– Tom Langlinnek hívták. A kilencvenes években, amikor Bishop háza leégett, ő készítette a jelentést a tűzesetről. A tűzoltóságtól ment nyugdíjba.

– Maga látta azt a jelentést?

– Még Dél-Karolinában van. Csak egy pillantást vetettem rá. – Poole félrebillentette a fejét, és lehunyta a szemét. – 1995. augusztus. Jóval az én időm előtt. Azonnal megállapították, hogy gyújtogatás volt. Tom Langlin írta meg a jelentést. Nyugdíjas, de a közelben lakott, és szívesen elviszem magát a házához, ha úgy gondolja, hogy az segít. A jelentés szerint az egész környék bűzlött a benzintől. Mire a tűzoltókocsik odaértek, már nem lehetett megmenteni az épületet. Három férfiholttestet találtak odabent. A tűz miatt nem tudták megállapítani a halál okát. Egyetlen túlélő volt, a tizenkét éves Anson Bishop. A tóparton horgászott, és amikor meglátta a füstöt, elindult haza. A feltételezések szerint az egyik halott férfi az apja volt, és úgy vélték, hogy az anyja gyújtotta fel a házat, akinek nyoma veszett. Körözést adtak ki ellene, de nem találták meg. A ház mellett lévő lakókocsit Simon és Lisa Carternek adták bérbe. A tűzeset után ők is eltűntek, és őket sem találták meg. A fiút a Camden Gyógyintézetbe vitték. Az is itt van a közelben. – Poole kinyitotta a szemét. – Ezt mondta nekem a seriff.

– Hűha, ez elég hátborzongató! Maga szó szerint emlékszik arra a beszélgetésre?

Poole hátrasimította a haját, és a táblák felé fordult.

– Rendkívül jó memóriával rendelkezem. Szinte tökéletes az emlékezőtehetségem.

– Jézusom! Én azt is rendszeresen elfelejtem, hol parkolok.

– Ezt nem lenne szabad alkalmaznia.

– Mit?

– A lealacsonyító humort – felelte Poole. – Tudom, hogy maga okos fickó, és jól végzi a munkáját. Ha lekicsinylően nyilatkozik saját magáról, alacsonyabb szintre kerül a környezetében lévők szemében. Maga nem ezt érdemli.

Nash elvigyorodott, és lehalkította a hangját.

– Elárulok magának egy titkot, Frank. Az emberek kevésbé óvatosak az ostoba zsarukkal szemben. Néhány viccel és gyűrött ruhadarabbal sok mindenkit le lehet fegyverezni. Ha maga belép valahová, mindenkinek összeszűkül a segglyuka. Az emberek óvatossá válnak. Gondosan megválogatják a szavaikat. Velem viszont szívesen meginnának egy sört. Megfeledkeznek arról, hogy egy zsaruval beszélnek. – A táblák felé intett. – A humor abban is segít, hogy ezt elviseljem. Rengeteg halál van ebben a szobában, és egy idő után mázsás súllyal telepedik az emberre.

Poole felsóhajtott, és a földre szegezte a tekintetét.

– Sam is benne van?

Nash beletörölte a tenyerét a nadrágjába.

– Szeretném azt válaszolni erre a kérdésre, hogy nincs. Szeretném azt felelni, hogy az ki van zárva. Régóta ismerem, és az egyik legjobb zsaru, akivel valaha szerencsém volt együtt dolgozni. Ha egy hónappal ezelőtt tette volna fel nekem ezt a kérdést, ezt mondtam volna. De már nem vagyok olyan biztos a dolgomban, és ez nagyon ijesztő. Sam úgy viselkedik, mint egy megszállott. Irracionális. Szó nélkül eltűnik. Kiszabadít egy nőt a börtönből… Folyamatosan azt mondogatom magamnak, hogy azért hagyott ki engem, Clairt és Klozt ebből az egészből, hogy megvédjen bennünket, de a megérzésem nem ezt súgja. Titkolózott, és félrevezetett bennünket. Ha felírnék mindent, amit tett, egy olyan táblára, és a tetejére felírnám a nevét, a cselekedetei és a bizonyítékok alapján ő lenne az egyes számú gyanúsítottam. Nehezen tudok megbirkózni ezzel a gondolattal, de tudom, hogy igaz. Ettől függetlenül most találtunk négy új hullát, és Sam egész idő alatt letartóztatásban volt. Nem lehetett ő a tettes, de ez még nem jelenti azt, hogy tiszta. Elhallgat előlem valamit, valami fontosat, és nem tudom, mi az, de mióta elkezdtünk dolgozni ezen az ügyön, egyre nagyobbra nőtt. Halálosan rettegek attól, hogy kiderüljön, mi az, de a zsaru énem addig nem hagy nyugodni, amíg ki nem derítem. Nagyjából így fest a helyzet.