STEVEN SAYLOR

DOMINUS

Steven Saylor: Dominus

Copyright © 2021 by Steven Saylor

Hungarian translation © Heinisch Mónika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steven Saylor: Dominus

St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2021

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978-963-419-942-7 (epub)

ISBN: 978-963-419-943-4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Lektor: Újlaki-Pongrácz Zsuzsánna

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: történelmi regény

Minden olvasómnak, aki az évek során
bármely könyvemet a kezébe vette, például ezt.

A Római Birodalom térképe

A római Pinarius család a császárkorban

A fascinum viselőinek neve vastagon szedve

Artemisz

Az istenek sem

hasíthatják félbe

a halandók sorsát.

Hippolütosz

Akkor hát az istenek

sem különbek az embernél?

Artemisz

Néha kevesebbek.

– H. D.

Hippolytus Temporizes, I. felvonás

καὶ γάρ τε θεοὺς ἐπινίσσεται ἄτη.

Az istenek is tévedhetnek.[1]

– Apollóniosz Rhodiosz

Argonautika 4.817

DOMINUS: A „gazda, úr” latin megfelelője. A Római Köztársaság idején így szólították a rabszolgák a tulajdonosukat, később a császárság korában egyes uralkodók elutasították, mások megkövetelték ezt a megszólítási formát, végül a keresztény egyház hívei istenük megnevezésére használták.

I.
Gladiátorvér
(Kr. u. 165–192)

Kr. u. 165

Félek, hogy lányunkra halál vár…

Felesége szavai visszhangoztak Lucius Pinarius fülében, miközben négyéves fia kezét fogva belépett a szenátus házába. Bízott benne, hogy mégsem annyira tragikus a helyzet. Végül is milyen tünetek gyötrik Pinariát? Álmatlanság, levertség, szabálytalan pulzus, szellemi nyugtalanság – ezek nem valami kórság jelei, és ha ártó szellem szállta meg, nem is kifejezetten súlyosak. Ugyanakkor Lucius felesége vég nélkül példálózott olyan barátaikkal és rokonokkal, akik jóval enyhébb tünetektől szenvedtek, mint tizenéves lányuk, mégis odavesztek, olykor egészen váratlanul. Pinaria már legalább két hónapja betegeskedett, pedig már három különböző orvos is kezelte. Ezen a napon új gyógyító jelentkezett be hozzájuk: egy Pergamumból származó ifjú, akit Lucius egyik szenátortársa ajánlott a családnak.

Előtte azonban Lucius ugyanazzal kezdte a napját, mint mindig: áldozattal próbálta elnyerni a szenátus házának előcsarnokát őrző istennő kegyeit. Fiával, a kis Gaiusszal együtt beléptek a csarnokba, és a magas bronzkapu bezárult mögöttük. Fölöttük magasodott az istennő szobra: teste jóval nagyobb volt a halandóknál, irdatlan szárnyát szélesre tárta, és egy roppant babérkoszorút tartott a belépők feje fölé, amely méreténél és bizonyára súlyánál fogva is alkalmatlan volt az emberi viselésre. A bronzszobrot olyan ügyesen festették ki, hogy olybá tűnt, a koszorúban frissen szedett babérlevelek zöldellnek, és a szárnyas istennő bármelyik pillanatban leugorhat a magas talapzatáról. A jókora ablakokon át beszűrődő lágy fény még tovább erősítette az illúziót.

A kis Gaius még sosem járt a szenátus házában, és most tágra nyílt szemmel bámulta Victoria szobrát. Nyögéshez-nyöszörgéshez hasonló hang szakadt fel belőle, és apja tógájába kapaszkodott.

Senki más nem tartózkodott az előcsarnokban. Az istennőt leszámítva ketten voltak. Halk neszek visszhangoztak a márványfalak között.

A szobor előtti márványoltáron kis tüzecske pislákolt, a lángok aranyos fényt vetettek a fiúcska hajára. Lucius halk nevetéssel érintette meg a szürke fürtöket.

– Ne félj, fiam! Hódolunk és áldozunk Victoriának. Cserébe mindig nagyon kegyes volt irántunk. A szenátorok minden alkalommal megállnak az oltárnál, ha belépnek az előtérbe, tömjént égetnek és imát mondanak. Az istenek a füstből táplálkoznak, és a tömjéné a legédesebb minden füst közül.

A lánghoz érintett egy csipet tömjént, nézte, ahogy megperzselődik, aztán felpillantott a szoborra, és azt suttogta:

– Drága Victoria, halandók szerelmetes istennője, tekints kegyesen nagybecsű Verus császárunkra a párthusok elleni hadjáratában! Kergesd szét ellenségeit! Óvd a vezetése alatt álló légiókat! Add meg nekik a temérdek hódítás és zsákmányolás lehetőségét! Ha pedig végeztek, kísérd haza épségben Verus császárt és seregeit, hogy diadalmasan végigvonulhassanak a Szent Úton! Az összes római fohászát tolmácsolom a birodalom minden részéből. Mindnyájan fejet hajtunk előtted. – Lenézett a fiára, aki szintén lehorgasztotta a fejét. – Emellett, drága Victoria, kérnék egy sokkal kisebb szívességet magamnak és a családomnak is… add áldásodat arra, amire a mai napon vállalkozom! Legyen az orvos hozzáértő és becsületes! Maradéktalanul állítsa helyre leányom egészségét! – És ne kérjen túl sokat érte – tette hozzá gondolatban, de nem mondta ki hangosan. Úgy hitte, az isteneket nem érdemes apróságokkal terhelni.

Nyikorogva tárult fel mögöttük a hatalmas bronzajtó. A belépő ember Luciuséhoz hasonló, bíbor szegélyű tógát viselt. A kis Gaius láttán elmosolyodott.

– Először jár itt a fiú, Pinarius szenátor?

– Igen, szenátor… – Lucius csak a gyűlésekről ismerte a férfit, és nem emlékezett a nevére. Hivatalos ügyintézések alkalmával rendszerint egy rabszolga súgta a fülébe az ilyen apró részleteket, ám ezúttal odakint várta egy szerény kíséret.

– Gondolhattam volna a tágra nyílt zöld szemek láttán. Egy szenátor fia soha nem felejti el első látogatását a szenátus házában. Lenyűgöző épület, igaz, fiatalember?

– Igen, szenátor. – Gaiust megtanították rá, hogy válaszolnia kell az idősebbeknek, és tisztelettel kell megszólítania őket.

– Először jár itt, de biztos nem utoljára. Te is szenátor akarsz lenni nagy korodban, mint az apád, fiacskám?

– Igen, szenátor!

Lucius megfogta Gaius kezét, és félreállt, hogy a másik is bemutathassa áldozatát az oltárnál. Kiléptek a még mindig nyitott ajtón, és kisétáltak a szenátus házának széles előcsarnokába. Hunyorogtak az éles napfényben. Alattuk, a fórum nyílt terein harsányan beszélgettek a csoportokba verődött férfiak. Rabszolgafiúk szaladgáltak, üzeneteket vittek és gazdáik ügyes-bajos dolgait intézték. A szenátus csarnokának nyugalma után szinte bántó volt odakint a reggeli nyüzsgés, Lucius mégis kellemesnek találta. A fórum zaja jelentette a város szívverését, és ezen a délelőttön sem zaklatott, sem lomha nem volt, sőt: éppen azt jelezte, hogy minden rendben zajlik a világ legnagyobb, leghatalmasabb és legnemesebb városában.

Bárcsak a lánya is olyan egészséges lenne, amilyennek Róma látszott ezen a csodás tavaszi délelőttön!

– Én is szenátor leszek, ha felnövök? – kérdezte Gaius.

– Minden okunk megvan ezt feltételezni. De ahhoz legalább huszonöt évesnek kell lenned, és addig még sok idő van hátra.

– És hogyan lesz belőlem szenátor?

– Régen választották az embereket erre a hivatalra, de mostanában leginkább valamelyik császár jelöli ki a szenátori címre érdemes embereket. Ezért a bölcsek mindig igyekeznek mindkét császárnak kedvében járni.

– Miért van két császár? Fivérek?

Lucius elmosolyodott, mert örült, hogy fia ilyen éretten érdeklődik a világ dolgai iránt.

– Vér szerint nem, tehát nem úgy testvérek, mint te és Pinaria. De Verus és Marcus is ugyanabban a házban nőtt fel, és az előző császár úgy vélte, legjobb, ha együtt uralkodnak, megosztják a terheket. Eddig sikeresnek is bizonyultak. A birodalom olyan hatalmasra nőtt, hogy egyetlen császár már nem is lenne képes irányítani. Ezért a felettébb művelt és megfontolt Marcus Aurelius, aki afféle filozófus, Rómában lakik, itt foglalkozik a törvénnyel, kereskedelemmel és hasonló dolgokkal, illetve ügyel arra, hogy a polgárok megtömhessék a hasukat és illően viselkedjenek. Verus pedig háborúskodik. Mindenki másban tehetséges. Róma nagyon szerencsés, hogy két ilyen remek ember irányítja: egy gondolkodó és egy cselekvő, ha úgy tetszik.

Gaius a homlokát ráncolta.

– De akkor miért nem te vagy a császár, apám? Nem a te családod a legrégebbi Rómában?

Lucius elmosolyodott.

– Nekünk, Pinariusoknak van egy kedvenc mondásunk, ami talán igaz is. Kétségtelen, hogy egészen Róma alapításáig vissza tudjuk vezetni vérvonalunkat, sőt még tovább, a legendák korába visszanyúlóan. A mi családunk már itt volt, amikor Hercules megölte Cacust, a szörnyet a Tiberis partján. A Pinariusok állítottak először oltárt Herculesnek, népük megmentőjének – az volt a Hét Domb vidékének legelső oltára. És a famíliánk már akkor is ott volt, amikor az isteni Augustus felállíttatta Victoria oltárát és szobrát a szenátus házában. Nagy megtiszteltetés, hogy jómagam Marcus Aurelius mellett nőhettem fel, még jóval azelőtt, hogy Antoninus Pius az örökösévé tette.

– Birkóztatok is, apám?

Lucius elnevette magát.

– Hogyne, és sokszor én győztem! Azt viszont be kell ismernem, hogy jobb lovas és ügyesebb vadász volt nálam, tudósként pedig kiemelkedő. Nemcsak nálam volt okosabb, hanem sok tanítónknál is.

– Verus császárral is együtt nőttél fel?

– Nem, ő tíz évvel fiatalabb nálam és Marcusnál… körülbelül akkora korkülönbség van köztünk, mint közted és Pinaria között. Gyerekként Verus is jeleskedett birkózásban és vadászatban, a tudományhoz is volt esze, bár a filozófiát sohasem kedvelte annyira, mint Marcus. Ugyanakkor kitűnő katona lett, ami igencsak javára válik most Rómának, hiszen a párthusok nem kelhetnek át az Eufrátesz folyón, sőt megfélemlítésképpen ki is kellene kanyarítanunk egy darabot a birodalmukból. Azt hiszem, a fivéremmel hasonlítunk a két császárra. Én Rómában maradtam, a nagyapádtól örökölt családi műhelyt vezetem, míg a nagybátyád, Kaeso katonaként szolgálja Verus császárt. Jaj! Elfelejtettem név szerint említeni Kaesót az istennőnek mondott imámban. Talán vissza kellene mennünk… de végül is hangsúlyoztam, hogy épségben térjenek vissza a katonák, és a nagybátyád köztük van…

Lucius látta a fiú arcán, hogy már nem hallja a szavait, mert egy izgatott tömegre figyelt az alant elterülő fórumon. Hát igen, Gaius még fiatal volt ahhoz, hogy egy szenátor vég nélküli szónoklatát hallgassa, még ha az apja is szónokolt neki. A lényeg, hogy a gyerek érdeklődő volt, szinte feszítette a kíváncsiság, nem félt kérdezni, és büszke volt a származására.

– Elég a locsogásból, fiam. Sietnünk kell haza. Ott akarok lenni, amikor az új orvos megérkezik.

Galénosz három rabszolgával járta Róma utcáit. Ketten az orvosi eszközökkel teli táskáit cipelték, és a harmadik a páciens házához vezette. Az orvos rég betöltötte a harmincat, a világ nagy részét beutazta már. Többek között Alexandriában is sokáig élt, ráadásul az előkelő Pergamum városából származott. Minden szempontból nagyvilági és tapasztalt embernek számított. Időnként azonban még meglepődött a világ fővárosában látottakon, jóllehet már három éve Rómába tette át székhelyét. Kétségkívül Róma volt a világ legnagyobb, leggazdagabb és legelegánsabb városa, ugyanakkor itt voltak a legszegényebb nyomornegyedek is.

Éppen áthaladt a Subura egyik orrfacsaró szagú részén – a levegő egyszerre bűzlött a tűzön rotyogó káposztától, a rabszolgák verejtékétől, a kutyaürülék és a latrinák szagától –, és kilépett a fórumon sorakozó templomok és középületek között elterülő fényes térségre. Ott sokkal inkább az oltárokon parázsló tömjén és az írnokok tintájának illatát lehetett érezni a márványt melegítő napsütésben, bár ezekbe is belekeveredett a hígított vizelet csípős szaga, mivel a szenátorok és más kimagasló rangú, fontos ügyekben járó személyek tógáját azzal fehérítették.

Galénosz három rabszolgájával együtt felkaptatott a Palatinus-dombra. Itt szinte kizárólag templomok és császári paloták álltak. A kevés kivétel egyike volt a viszonylag kicsi, de kifogástalan ház az egyik keskeny, fáktól árnyékolt utcában. A csoportot irányító rabszolga bekopogott az ajtón, és váltott pár szót az odabent álló rabszolgával, mire befelé lendült a széles tölgyfa ajtó.

Mivel az orvos kérdezősködött már itt-ott leendő betegéről, tudta, mire számítson: az előtér falaiban fülkék sorakoztak, bennük a Pinariusok korábbi generációinak viaszmaszkjaival és márvány mellszobraival. Minden római őrizte ősei emlékét valamilyen módon, és az előkelőbbek olyan helyeken tartották a képmásokat, ahol mindenki – valamennyi látogató, rabszolga és családtag – mindennap láthatta őket érkezéskor vagy távozáskor. Két, egymással átellenben elhelyezett fülke nagyobb volt a többinél. Az egyikben a szabályos vonású fiatal isten, Antinoosz pazar mellszobra tűnt fel. Utazásai során Galénosz sok Antinoosz-szobrot látott már, de ez még azok közül is kiemelkedett: a páratlan tehetségű művész úgy formázta és színezte az alkotást, hogy teljesen élethűnek hatott. Galénosz szinte várta, hogy pislant egyet lazúrkő szemével. A másik szobor bizonyos tekintetben ennek épp az ellentéte volt: egy idős, szakállas, filozófusi köpenyt viselő férfi teljes alakos szobra. Galénosz őt is felismerte, hiszen számtalan ábrázolásával találkozott utazásai alatt – a híres bölcs és csodatévő tüanai Apollóniosz.

Előkerült egy rabszolga, hogy bekísérje őket a ház közepén nyíló kertbe. Galénosz két segédjét is magával vitte, hogy jegyzeteljenek és kezébe adják a szükséges eszközöket. Megtanultak nesztelenül járni és némán dolgozni, azaz minél kevesebb feltűnést kelteni. Az orvos legszívesebben láthatatlanná változtatta volna őket, ám az már nem gyógyítás, sokkal inkább varázslás lett volna, annak pedig a látszatát is lelkiismeretesen kerülni akarta. Nem minden orvos követte a példáját.

Lucius Pinarius szenátor az oszlopsorral körülvett kertben üldögélt. Intett Galénosznak, hogy üljön le. Az orvos első pillantásra felmérte, hogy Pinarius, akiről úgy tudta, a negyvenes évei közepén jár, kitűnő egészségnek örvend. Testalkata robusztus volt, zöld szeme élénk pillantású, a haja az a fajta aranyszőke, amelyik az idő múlásával világosodik, de sosem őszül meg. Egy asszony és egy gyermek lépett ki a kertbe. Pinarius bemutatta feleségét, Paulinát és kisfiukat, Gaiust.

– Gaius? – kérdezte Galénosz a gyerekre mosolyogva. – Elég régimódi név, manapság ritkán adják Rómában. – Olyan erős akcentussal beszélt latinul, hogy Luciusnak feszülten kellett figyelnie. Ő maga sokkal jobban beszélt görögül, mint az orvos latinul, ezért inkább görögül válaszolt.

– Azért választottuk ezt a nevet, mert rokonai vagyunk a valaha élt legnagyobb Gaius nevű rómainak, Gaius Julius Caesarnak.

– Ó! – Galénosz bólintott a lenyűgöző állítás hallatán, ám nem vette túl komolyan. A régi római patríciusok közül szinte mindenki hasonlóan előkelő vérvonallal büszkélkedett. Állítólag Marcus császár is a híresen bölcs és békeszerető Numa király leszármazottja volt, aki a város bátor, ugyanakkor vakmerő alapítóját, Romulust váltotta a trónon.

Az orvos örült neki, hogy anyanyelve használatára bátorítják, ezért gyorsan görögre váltott, amit szabatosan, elegáns kiejtéssel beszélt.

– Titeket teljesen egészségesnek látlak. A páciens jelen van? – közölte.

– Nem. Tizenhárom éves leányom gyengélkedik. De előbb mesélj magadról egy kicsit, kérlek! Pergamumból jöttél, ugye? Megszenvedte a város a háborút?

– Ínség és egyéb csapások zilálták szét a megszokott rendet, de a barbárok soha nem kerültek egy hónapnyi járóföldnél közelebbre. Antiókhiában sokkal rosszabb volt a helyzet, de mostanra sokat változott, Verus császárnak és légióinak köszönhetően.

– Hiányzik a szülővárosod?

– Remélem, visszatérhetek Pergamumba, ha a háború okozta ínség és bizonytalanság elmúlik. Az apámtól örökölt pergamumi birtok addig is elegendő jövedelmet nyújt nekem az utazáshoz. Ott élhetek, ahol akarok.

– Orvos létedre fiatalnak látszol – jegyezte meg Paulina. – Egyetlen ősz hajszálad sincs!

– Az uradnak sem fehér még a haja, bár ha jól becsülöm… – Galénosz felszegte a fejét –, egészséges… negyvenhárom éves… tíz hónapos… és tizenöt napos férfi.

Lucius elnevette magát.

– Erre meg… hogy jöttél rá?

Galénosz mosolygott.

– Ahogyan te is biztosan puhatolóztál felőlem a barátaidnál, én is faggatóztam itt-ott. Kivétel nélkül mindenki ugyanazt mondta először Lucius Pinarius szenátorról: egy napon született szeretett császárunkkal, Marcus Aureliusszal. Vagyis őhozzá hasonlóan te is Róma 873 évének április havában, a huszonhatodik napon jöttél a világra.

– Asztrológus is vagy? – kérdezte Paulina.

– Nem. És valóban, orvostársaim többségénél fiatalabb vagyok. Nagyon korán kezdtem a tanulást, Aszklépiosz isten hamar eldöntötte, hogy ezt az utat kell járnom.

– Megszólított az isten? – kérdezte Lucius.

– Nem engem, hanem apámat. Ő azt az álmot dédelgette, hogy ha felnövök, filozófus leszek. Maga oktatott számtanra, a grammatikára és a logikára. Amikor azonban tizenhét éves lettem, Aszklépiosz, az emberiség nagy gyógyítója megjelent apámnak álmában, és azt mondta neki, hogy orvos lesz belőlem. Apám két évvel később meghalt, és halálának okára soha nem derült fény. Éppen akkor kezdtem meg a tanulmányaimat, és folyton az járt a fejemben, hogy ha már beteljesítettem volna Aszklépiosz kívánságát, megmenthettem volna apámat. Azóta is az ő szellemét próbálom kiengesztelni, hogy utolérjem a sorsomat. Tizenegy évig tanultam Pergamumban, Szmürnában és az alexandriai Múzsák templomában.

– Tizenegy évnyi tanulás? Bámulatos – bólintott Lucius tűnődve. – A legutolsó orvos, akivel beszéltünk… hogyan is fogalmazott, Paulina?

– Úgy nevezte magát: a thesszáliai metodológus. Azt vallotta, hogy a betegségeket két csoportra lehet osztani: laxum és strictum, vagyis ami kitágítja vagy összezsugorítja a testben lévő apró edényeket.

– Azt is mondta, hogy egy rátermett tanítvány hat hónap alatt mindent el tud sajátítani, amit egy orvosnak tudnia kell – tette hozzá Lucius.

Galénosz felhorkantott.

– Ezért kószál annyi úgynevezett orvos Rómában, aki fél éve még borbély, sarukészítő volt vagy a pöcegödröket tisztogatta!

– Ráadásul nem keveset kért – motyogta Lucius.

– Velem ellentétben. Amikor először sikerült diagnosztizálnom egy betegséget és meggyógyítanom a pácienst, rádöbbentem, hogy életem végéig csakis ezzel szeretnék foglalkozni. A gyógyítás a szenvedélyem és a hivatásom, de nem ebből élek, és nem is szeretnék. Semmit sem kérek a szolgálatomért, hiszen nincs rá szükségem.

Luciusnak tetszett, amit hall.

– A férjem úgy értesült, hogy régebben… gladiátorokat is kezeltél – szólalt meg Paulina enyhén borzongva. Egyszerre találta bámulatosnak és visszataszítónak a lehetőséget.

– Úgy van. Tanulmányaim befejeztével visszatértem Pergamumba, ahol a városi gladiátorok főorvosának neveztek ki. Bizonyos szempontból akkor kezdődött a képzésem. Rettenetes sebeket kellett összevarrnom, bonyolult műtéteket végeztem. És a boncolások…

– Embereket boncoltál? – hőkölt hátra Lucius.

– Dehogy. Az emberi holttestek boncolása több száz éve tilos mindenhol, azóta, hogy az első Ptolemaiosz elfoglalta Alexandria trónját, és megengedte Herophilosznak, az orvosnak, hogy elítélt bűnözőket vágjon fel… akik egyesek szerint még meg sem haltak.

A kis Gaius szeme elkerekedett a szörnyűség hallatán. Szülei megdermedtek, ám uralkodtak arcvonásaikon.

– Boncolás alatt – folytatta Galénosz – állattetemek szétbontását és állatok élveboncolását értem. Könnyen hozzáfértem a pergamumi arénában felvonultatott egzotikus állatokhoz, hiszen a gladiátorszálláshoz közel tartották őket. Akadtak közöttük szokatlan teremtmények is, sok tanulsággal szolgáltak. A majmok a legérdekesebbek, mivel szervezetük nagyon hasonlít az emberekére.

Lucius összevonta a szemöldökét. Mi köze a sebesült gladiátoroknak és az élve boncolt állatoknak – ráadásul majmoknak – egy ifjú római hölgyhöz, akit titokzatos kórság emészt? Ám az ifjú pergamumi orvos rendkívül magabiztosnak tűnt, sőt következő mondataival mindjárt feltételeket is szabott.

– Ha elvállalom a beteg kezelését – folytatta –, feltétlenül válaszolnotok kell minden felmerülő kérdésemre, akármilyen feleslegesnek vagy tolakodónak tartjátok is őket. Akkor is szükséges a teljes őszinteség, ha az igazság ízléstelen vagy kínos.

– Mi köze az őszinteségnek ahhoz, hogy meg tudod-e gyógyítani a lányomat?

– A megértéshez elkerülhetetlen, hogy tisztán és átfogóan lássam a körülményeket.

– Miért hiszed, hogy a férjem nem lesz őszinte hozzád? – kérdezte Paulina.

Galénosz felszegte az állát, és arca olyan gúnyos kifejezést öltött, amelyet Lucius gyakran látott rajta a rá következő években.

– Csodálkoznátok, ha tudnátok, hányan vezetnek félre a pácienseim és gondviselőik közül, sokszor szándékosan! A legtöbb ember számára a test működése és a fizikai nehézségek a félelem és a szégyen kifogyhatatlan forrását jelentik.

– Te nem félsz és nem viszolyogsz semmitől? – kérdezte Lucius.

– Ha van is olyan, még nem találkoztam vele. Elkezdhetem a vizsgálatokat?

Galénosz a lány félreeső szobájában, segédei és a szülők jelenlétében vizsgálta meg a kedvetlen, közömbös Pinariát: belenézett a szemébe, az orrába, a fülébe és a szájába is. A lány az ágyán ült, hosszú ujjú tunikája nyakától a lábujjáig eltakarta, és ékszerként csak egy amulettet viselt a tunika fölé lógó nyakláncon. Az amulett és a lánc is aranynak látszott. A lány kerülte Galénosz tekintetét, és a panaszaival kapcsolatos kérdésekre csak motyogva és vállrándítással válaszolt. Amikor az anyja rászólt, hogy beszéljen hangosabban, Pinaria összeszorította ajkait, és könnyektől csillogó szemmel a semmibe meredt. Galénosz többször is ellenőrizte a pulzusát, gondosan figyelte szívverésének gyakoriságát és ritmusát, és közben megfigyeléseit lediktálta egyik segédjének, aki viasztáblára jegyezte le őket.

– Egy óra múlva újra meg kell néznem a pulzusát.

Lucius azon tűnődött, hogy az orvos ezzel a trükkel esetleg egy kis vendéglátást akar-e kicsikarni belőlük. Ha pedig valakit egy órán keresztül fogad a házában, legyen szó akár orvosról is, muszáj megkínálnia valamivel.

– Visszamenjünk a kertbe?

– Nem vendégségbe érkeztem, szenátor. Ha vannak könyveid, örömmel olvasnám azokat a következő egy órában.

Lucius arca felderült. Nagyon büszke volt családi könyvtárára.

– Kövess a dolgozószobámba! A tekercseim egy része tudományos és anatómiai tárgyú mű, egyikük állítólag Arisztotelész ritkaságszámba menő írása.

– Ez esetben szeretném, ha az egyik segédem is velem tartana, mert bizonyos részleteket talán érdemes lemásolni.

Paulina és Gaius ott maradt a szobában, Galénosz pedig egy rövid folyosón át követte Luciust abba a helyiségbe, ahol dugig voltak tömve a könyvrekeszek tekercsekkel. A szoba bútorzata gyér volt, de előkelő. A házigazda leült és hellyel kínálta Galénoszt. Mivel csak két szék volt, a segédek lekuporodtak a földre, és mozdulatlanul, némán figyeltek.

– Úgy láttam, a lányod valamiféle amulettet hord.

– Igen.

– Érdekes a formája. A keresztre emlékeztet, amilyet a keresztények hordanak.

– Biztosíthatlak róla, hogy köze sincs hozzá! – horkant fel Lucius hevesen. Galénosz megütközött a mondatból sütő indulaton.

– Személyes sérelmet táplálsz Krisztus követői iránt?

– Épp csak annyira vetem meg azokat az istentagadókat, mint bármely másik istenfélő római. Miből gondolod, hogy sérelmeim vannak?

– Látod? Pont ezért fontos, hogy alaposan és őszintén válaszoljatok a kérdéseimre, akármire is vonatkozzanak. Az orvosodnak kell eldöntenie, mennyire fontosak. Elmagyarázom. Tegyük fel, hogy haragban állsz egy kereszténnyel. Mit szólnál, ha bosszút akarna állni rajtad, vagy más aljas elképzelést dédelgetne?

– Arra gondolsz, hogy a lányom valamilyen varázslat vagy átok áldozata? Úgy tudtam, a keresztények megvetik a mágiát.

– Ki tudja, mire képesek azok az emberek! – felelte Galénosz. – A rendes társadalmon és a rendes vallás keretein kívül élnek. Tapasztalataim szerint mindenféle ember szór átkokat és rontásokat különféle okokból, esetleg mást bíz meg ezzel pénzért. A lányod amulettje miatt firtatom a kérdést, joggal feltételezem, hogy meg akarjátok óvni valamitől.

Lucius sóhajtott.

– Az amulett, ahogy te nevezed, ősi családi ereklye… olyan régi és kopott, hogy az eredeti alakja szinte már felismerhetetlen. Nem te vagy az első, és biztosan nem is az utolsó, aki kereszthez hasonlítja. Igazából egy szárnyas fallosz, vagyis az volt.

– Ó! Amit ti, rómaiak fascinumnak neveztek.

– Igen. Az ilyen amulettek Fascinus istent, Róma legkorábbi lakóinak első ismert istenét jelképezik, aki Saturnust is megelőzte. A szárnyas fallosz már itt volt, mielőtt a többi isten megjelent volna, ő lebegett elődeink tűzhelyének lángja fölött.

Galénosz bólintott.

– És ti, rómaiak még mindig ezt akasztjátok a csecsemők bölcsője fölé, hogy megvédje őket az Ártó Szemtől… az irigyek kártékony figyelmétől. Ismerem a szokást.

– A Vesta-szüzek is őriznek egy nagyobb fascinumot. Csak katonai diadalmenetekkor hozzák elő, és a parancsnok diadalszekere alá teszik. Onnan is az Ártó Szemet kell elűznie.

– Mindenhol ilyen talizmánokat látok, ahol járok.

Lucius megcsóválta a fejét.

– A Pinariusok fascinuma nem közönséges talizmán. Feltehetőleg ez volt az első ilyen Rómában készült amulett. Közvetlenül Fascinus isten mintájára formázták egy titokzatos korban, amelyben az emberiség még nem kapta meg az írás képességét Prométheusztól. Nem egyszerű családi kincs. Marcus Aurelius császár meglátta rajtam, amikor először öltöttük fel férfiúi tógánkat, és megkérdezte, hogyan került hozzám. Rövid értekezést is írt a fascinumról, méghozzá korábbi kutatások alapján, amelyeket nem kisebb tudós, mint maga Claudius császár, a legnagyobb római régiséggyűjtő végzett.

– Erről nem is tudtam – vallotta be Galénosz.

– De…

– Igen?

– A fascinum története mégis összefügg egy kicsit a keresztényekkel. Az egyik déd-dédnagybátyám… keresztény volt. – Lucius nagy levegőt vett. – Egy darabig viselte is ezt a talizmánt, talán abban a… téves… hitben, hogy ez a kereszt, amin állítólagos megváltójuk meghalt. A nagy tűzvész után Nero sok más kereszténnyel együtt őt is elfogatta. Mielőtt elevenen megégették volna, elvették… vagyis inkább megmentették… tőle a fascinumot. Ízléstelen történet, nem szívesen elevenítem fel. Mit is mondtál a szégyenkező vagy szorongó páciensekről? Azt hiszem, engem most egyszerre fog el a szorongás és a szégyen, amint családtörténetünk e méltatlan fejezetét felidézem. De most már biztosan érted, miért fogadok érzékenyen minden célzást, ami engem vagy akármelyik hozzátartozómat bármilyen módon összeköt a keresztényekkel, mivel semmi közünk nincs hozzájuk.

Galénosz bólintott.

– Vagyis a déd-dédnagybátyádat nem óvta meg. A jelek szerint a lányod betegségét sem űzi el.

– Talán a neme miatt. A fascinum hagyományosan apáról fiúra öröklődik. Gaius tizenöt évesen, amikor majd felölti a férfiúi tógát, megkapja tőlem, de addig csak és kizárólag én viselhetem. Ez a tradíció. Pinariát viszont olyan makacs és titokzatos nyavalya döntötte le a lábáról, hogy kénytelen voltam átadni neki…

– Tapasztalataim szerint egyetlen amulett sem gyógyítja meg a viselőjét.

– Nem? – kérdezte Lucius. – Én már hallottam olyan esetről, hogy…

– Jelentős különbség van értesülés és valódi esemény között. De próbálok pontosabban fogalmazni. Még nem fordult elő, hogy egy amulett valamilyen láthatatlan, megfoghatatlan, megmagyarázhatatlan – avagy mágikus – módon meggyógyította volna viselőjét. Alexandriában találkoztam egy epilepsziás fiúval, aki kapott az anyjától egy durván kifaragott, krokodilra emlékeztető amulettet, és utána öt hónapig nem gyötörte roham. Aztán a fiú óvatlanságból elvesztette az ékszert, és a rohamok azonnal visszatértek. Az anyja megtalálta az amulettet, a nyakába akasztotta, és ismét jobbra fordult az állapota.

– Na tessék! – kiáltott fel Lucius. – Nyilvánvaló, hogy az amulett, illetve a démon vagy istenség, amit képvisel, valami…

– Nem, nem. Azt az amulettet ugyanis nem fémből vagy kőből, nem is valami közönséges fából faragták, hanem peóniagyökérből. Végeztem egy kísérletet. Elvettem tőle az ékszert, mire visszatértek a görcsök. Kiástam egy másik peóniagyökeret, és azt akasztottam a nyakába… és az is távol tartotta a rohamokat! A peóniagyökér valamely összetevője gyógyította meg az epilepsziáját, nem az amulett vagy a természetfölötti hatalom, amit jelképezni hivatott. Nem tudhatjuk, miért hatott rá így a gyökér, de feltételezésem szerint kibocsát bizonyos parányi részecskéket, amelyeket a fiú belélegez, vagy a bőrén keresztül felszív, ugyanis nagyon gyakran markolászta. Tessék, láthatod, hogy nem mindig a „nyilvánvaló” válasz a helytálló. Egy rátermett orvosnak nemcsak az orvostudomány évszázadok alatt kidolgozott módszereit kell elsajátítania – a múltból örökölt ismereteket –, hanem a megfigyelőképességét is tökéletesítenie kell, és megfelelő következtetéseket kell levonnia.

– Értem. De ezek szerint az orvoslás mindig az anyagból… mérgekből és gyógyszerekből indul ki? Az istenek nem játszanak szerepet a gyógyulásban?

– Ezt nem mondtam. A mágiába vetett hit félrevezethet. Az istenek őszinte tisztelete már más kérdés. Felfedeztem két szobrot a házad előcsarnokában, az őseid képmásai között – egy szakállas aggastyán és egy gyönyörű ifjú. Mindkettő előtt bronzedények álltak, azokban tömjén hamuja. Az ifjú csakis Antinoosz isten lehetett. Az öreg pedig biztosan a tüanai Apollóniosz.

– Igen, ebben a házban különösen nagy becsben tartjuk Antinooszt. Néhai atyám volt az isteni Hadrianus villájában felállított Antinoosz-templom első papja. Személyesen is találkozott vele itt, Rómában, mielőtt az ifjú önfeláldozóan a Nílusba vetette magát, hogy elhárítsa az átkot Hadrianusról. Az egyiptomi papok azt mondták a császárnak, hogy szeretője halhatatlan lett, és az istenek sorába lépett. Hadrianus erre templomokat építtetett Antinoosznak, úgy hallottam, a birodalom minden részében.

– Ó, igen, több templomában is jártam, és több képmását is láttam, először szülővárosomban, Pergamumban, aztán Alexandriában, majd Antiókhiában, végül minden városban Rómába vezető utam során. Szerintem néha a férfiak és a nők csak azért térnek be ezekbe a templomokba, hogy Antinoosz szobraiban gyönyörködjenek.

Lucius nem hallotta ki a gúnyt az orvos hangjából, ezért csak mosolyogva bólintott.

– Kérkedés nélkül állíthatom, hogy a szobrok jelentős része – főképp a legjobbak – az én családom műhelyéből kerültek ki. Az eredetit, amelynek az összes többi a másolata, maga apám készítette az élő modell alapján, Hadrianus megbízásából. A császárról is számtalan márvány- és bronzszobrot készített, majd utódjáról, Antoninus Piusról is, a császári család sok más tagjával egyetemben. Manapság végtelen számú képmás kerül ki a kezünk közül mindkét császárról, Marcusról és Verusról is, az életnagyságútól az apró csecsebecséig. Alig győzzük kielégíteni a keresletet. A világon élő összes római otthonában látni imádott császáraink egy-egy szobrát.

– Te is dolgozol így? – Galénosz ritkán találkozott olyan felsőbb osztálybeli rómaival, aki saját kezével végzett a rendes emberek által fizikai munkának kikiáltott tevékenységet.

– Úgy érted, leereszkedem-e odáig, hogy szobrot faragjak? Vastagon lep-e a márványpor a nap végére? Apám így élt, és engem is megtanított a véső és a fúró használatára, mint a többieket. Ma már hatalmas műhelyünk és öntödénk van az Aventinus-domb alján, a folyóparton, rengeteg kézművessel. Kőfejtőink és bányáink is vannak; innen kerülnek ki az elsőrangú fémek, valamint a márvány. Magam készítem a legfontosabb terveket, és én hagyom jóvá a többit, személyesen felügyelem a műhelyből kikerülő munkákat a hornyolt oszlopoktól kezdve a császári portrékig. A jóváhagyásom nélkül semmi sem hagyhatja el a műhelyt. Tényleg sokszor lepi estére márványpor az arcomat, a kezemet és a tógámat, még akkor is, ha magam nem fogtam vésőt.

– Az előtérben felállított Antinoosz-szobrot apám készítette. Hadrianus imádta. Azt mondta, talán még sosem látta ilyen tökéletesen ábrázolva az ifjú istent. Apám olyan mesteri módon lehelt életet a kőbe, hogy Hadrianus becenevet is kitalált neki: Pügmalión. Ő faragta ki a tüanai Apollóniosz szobrát is, amely előtt mindennap hajnalban és napnyugtakor tömjént égetünk. Családom története ugyanis az ő alakjával is összefonódik. Nagyapámat egyszer együtt börtönözték be a nagy csodatévővel, miután megsértették Domitianus császárt, aki megbilincseltette és az oroszlánok elé akarta dobatni mindkettőjüket. Apollóniosz a bolondját járatta a császárral: lerázta láncait, és egyszerűen eltűnt.

– Igen, hallottam a történetet. És a nagyapád?

Lucius, aki már számtalanszor elmesélte a históriát, ezt a részt különösen kedvelte.

– Nagyapámnak nem volt ilyen természetfölötti ereje, ezért összeeresztették egy oroszlánnal a Flavius-amfiteátrumban, egész Róma szeme láttára. Az Apollóniosztól kapott utasításokat követve addig bámult az oroszlán szemébe, amíg az megadta magát. Domitianusnak nem maradt más választása, mint elengedni. Így hát nagyapám megérhette Domitianus bukását, aztán azt is, hogy Nerva megmentette a birodalmat, sőt az utána következő jó császárok uralmát is.

Mennyi lehetett ebben az igazság? Galénosz már hozzászokott a római elit kiszínezett históriáihoz, de ez a legmerészebbek közé tartozott. Akármennyi alapja is volt, annyit biztosan megtudott belőle, hogy Lucius Pinarius sokkal fontosabb ember, és jóval több kapcsolatot ápol, mint azt hitte.

– Tudom, hogy Marcus császárral egy napon születtél. Gyerekkorod óta ismered?

– Hogyne! Hadrianus és az apám is ragaszkodott ahhoz, hogy együtt nevelkedjünk. Hadrianus azt szerette volna, ha megszerettetem a fiával a testmozgást, apám pedig azt remélte, hogy átragad rám a tanulás szeretete Marcusról. Jól megértettük egymást. Sokáig szinte mindennap találkoztunk. Talán én vagyok az egyetlen, aki még mindig Verissimusnak szólítja – így hívta Hadrianus, mivel már gyerekkorában is megszállottan kereste az igazságot.

– Ezek szerint közel álltok egymáshoz? – Galénosz sok rómaival találkozott a városba való megérkezése óta, de egyik sem ápolt ilyen közvetlen kapcsolatot a császári palotával.

Lucius eltöprengett, csak később válaszolt.

– Nem mondhatnám, hogy annyira közel, bár hivatalos ügyekben néha találkozunk, például a szobrok kapcsán. Gyerekkorunkban talán közelebb álltunk egymáshoz? – Lucius a fejét ingatta. – Nos, a császárt nehéz kiismerni. Kisfiúként is folyton elkülönült. A gondolataiba merült, nagyon szabatosan beszélt… és gyakran csalódott volt, amiért mások nem annyira megfontoltak és pontosak. Nem viccelődött, mások tréfáin is legfeljebb udvariasan mosolygott. A másik császár pont az ellentéte! Bár vele jóval kevesebb időt töltöttem, mint Marcussal, az ő társaságában valahogy mindig fesztelenebbül éreztem magam. Mint mindenki. Hasonlóképp vág az esze – tanítóink mindig is egyenrangúnak tartották Marcusszal –, csak könnyedén hordozza tudását. Nem az a fajta, aki Senecát idéz, sőt még Homéroszt sem. – Lucius sóhajtott. – Hozzák haza az istenek épségben! Kaesóval együtt.

– Kaesóval?

– A fivéremmel. Húsz évvel fiatalabb nálam. A családban ő a katona. Verus oldalán küzd a párthusokkal.

– Térjenek haza mindketten diadaltól övezve! – kívánta Galénosz.

Lucius tűnődve hümmögött.

– Amit a háborúról tudok… az igaziról, nem a könyvek meséiről… azt Kaesótól tanultam. Ír, amikor csak tud. Több gyötrelmet látott, mint győzelmet. Hosszú béke honolt itt Antoninus uralma alatt, a háború szörnyűségei feledésbe merültek.

– Úgy van – hagyta jóvá Galénosz. – Micsoda történeteket hallottam, mielőtt eljöttem Pergamumból! Az az iszonyatos nap Szeleukiánál…

– Az öcsém is ott volt.

– Tényleg?

– Felettébb… sajnálatos eset. A rómaiak először megmentették a várost, aztán kirabolták és lerombolták. Kaeso mindent látott. Azt mondta, semmi sem maradt az épületekből.

– Pedig milyen gyönyörű város volt! – Galénoszba belehasított a honvágy, és némileg a rettegés is. Ha Szeleukia ilyen sorsra jutott, Pergamummal is megtörténhet. A rómaiak és a párthusok szerint is teljesen jogos és szükséges volt ez a háború, és mindkettő szerint a másik kezdte. Hány tízezer ártatlan életét követelte? És hányan fognak még meghalni, mire végre leteszik a fegyvert?

Elhallgattak. Galénosz tekintete a semmibe révedt, Lucius pedig az orvosra pillantott. Nem nehéz olvasni az arcokból – hallotta egyszer Marcustól. – A lényeg az alapos megfigyelés. Igazán szemügyre kell venni az embereket, nem csak úgy feléjük nézni vagy átnézni rajtuk.

– Nagyon gyötör a honvágy?

– Igen! – Galénosz arca hirtelenjében olyan bánatos lett, hogy Lucius szívélyesen megérintette a vállát.

– De itt vagy, Rómában, barátom, épségben és biztonságban, és sikert sikerre halmozol, ha jól tudom. Egyetlen város sem fogható Rómához. Miért akarna bárki is elmenni innen?

– Ezek szerint te is utaztál?

– Fiatalabb koromban, de az utóbbi években nem. Többnyire üzleti célból, ügyes kőfaragókat és különleges márványokat próbáltam felkutatni. Megfordultam párszor görög földön, Asiában és Egyiptomban is. De egyetlen város sem volt ehhez fogható… – Egy rabszolga jelent meg az ajtóban, mire Pinarius elhallgatott. – Igen?

– Azt mondtad, szóljak, ha letelt az egy óra, dominus.

Paulina a kertben csatlakozott hozzájuk, és Pinaria szobájába kísérte őket.

A lány mintha jobb hangulatba került volna az első találkozásukhoz képest. Galénosz kitapintotta a pulzusát, várt egy kicsit, majd megismételte a vizsgálatot. Többször is ellenőrizte, és két-két mérés között sikerült rábírnia egy kis beszélgetésre. A barátairól és a kedvenc időtöltéseiről kérdezte, mit szeret csinálni otthon és a házon kívül. Lucius értelmetlennek látta a semmitmondó eszmecserét. Galénosz diagnózist készül felállítani, vagy ismerkedni akar?

– Szóval az a tanár jár ide latint és görögöt tanítani, aki a nagybátyádat, Kaesót is oktatta? – kérdezte az orvos. – Elég idős lehet már.

– Nem sokkal idősebb az apámnál – felelte Pinaria.

Lucius felcsattant.

– Lányom! Legalább húsz évvel idősebb nálam!

Pinaria vállat vont, mire Galénosz újra megnézte a pulzusát. Lucius az ismételt ellenőrzéseket is céltalannak látta, de ez más doktorokra is jellemző volt. Azt állították, hogy különféle jeleket és ómeneket tudnak kiolvasni a szívverések erejéből vagy erőtlenségéből, illetve szabályos vagy szabálytalan ütemükből.

– Szereted a görög- és latinórákat? – kérdezte Galénosz.

– Igen, egész jók… többnyire.

– Remekül beszélsz görögül. Jobban, mint én latinul!

Pinaria nem válaszolt.

– Az énekórákat jobban kedveli – jegyezte meg Paulina.

– Tényleg?

Lucius bólintott.

– Pinaria nagyon szépen énekel. Messze ő a legjobb énekes a családban.

– Énektanára is van?

– Hogyne! Egy kedves eunuch Phrügiából – válaszolt Paulina.

– Demetriosznak hívják – mondta Lucius nevetve. A legtöbb rómaihoz hasonlóan ő is egzotikusnak, ugyanakkor kissé nevetségesnek találta az eunuchokat. Soha nem élt még ennyi kasztrált Rómában, de ha az ember keletnek utazott, egyre többet látott.

– Elragadó. – Paulina rosszallóan nézett a férjére. – Olyan magas hangon tud énekelni, hogy egy lánynak is becsületére válna. Ráadásul kiváló tanár. Hol egyik, hol másik házban tanít, így a lányok átmehetnek egymáshoz, és több családból is szerezhetnek barátokat.

Nem mellesleg udvarlókat is – tette hozzá magában Galénosz. Ez Pergamumban és Alexandriában is ugyanúgy zajlott. Az úgynevezett legjobb családok kizárólag a saját társadalmi rétegükben ismerkedtek és házasodtak, és nagyon vigyáztak a lányaikra.

– Pinariát gyakran hívják ünnepekre is a leánykórusban énekelni – mesélte Paulina. – Ám a Hilarián csak akkor vehet részt, ha meggyógyul.

– Úgy beszélsz rólam, mintha itt sem lennék! – tiltakozott Pinaria. Remegett a hangja, szemét elfutotta a könny.

Galénosz elmosolyodott, és újra a lány csuklója felé nyúlt.

– A római naptárban hemzsegnek a vallási ünnepek. Ez a sok szertartás, felvonulás és látványosság… szinte minden napra akad egy ünnepség a város valamelyik részén. Némelyik gyerekkorom pergamumi ünnepeire emlékeztet, vagy az Alexandriában látottakra, de akadnak egészen egyediek is, olyan istenekhez vagy szokásokhoz köthetők, amelyeket még csak most kezdek megismerni.

– Az egyik tanára pont az ünnepek jelentőségéről és történetéről okítja Pinariát – folytatta Lucius. – Havonta kétszer látogat ide és előadást tart az elkövetkező napokról. Természetesen nem görög, hanem helybeli tanár, az isteni Julius templomának papja. Fiatal kora ellenére szerteágazó tudása van. Lehet, hogy Gaiust is ő fogja tanítani, ha abba a korba ér.

– Pinaria megfelelően halad a tananyaggal?

Paulina megrázta a fejét.

– Nem, rosszul érezte magát.

– Akkor tennünk kell valamit a jobb közérzeted érdekében – közölte Galénosz. – Gondolj bele, hogy fognak örülni a szüleid, ha felépülsz, és újra énekelsz!

Pinaria elfordította az arcát.

– Nem tudok többet beszélni. Mi értelme beszélgetni? Mi értelme énekelni? Egyedül akarok maradni. Bárcsak meghalnék! – Kitépte a kezét Galénosz ujjai közül, és a párnába temette arcát.

A kertbe visszatérve Galénosz megkérdezte Luciust, miféle orvosok látták még a lányt, és mit javasoltak neki. Az egyikük hideg és forró borogatást tett Pinaria hasára és a homlokára, a másik valami förtelmes szagú gyógynövényfőzetet adott neki, a harmadik pedig azt tanácsolta, hogy igyon meleg tejet közvetlenül egy kecske tőgyéből, vagy ha van rá mód, egy szoptató anya melléből.

– Ez utóbbit nem próbáltátok, ugye?

– Nem. De csak azért, mert Pinaria nem volt rá hajlandó.

– Igaza is volt. Az anyatej valóban hatásos gyógyír, de nem Pinaria esetében.

– Te mit ajánlasz?

– Egyelőre semmit.

– Semmilyen orvosságot? Semmilyen kezelést?

– Néha okosabb figyelni és várni. Van már némi halvány elképzelésem arról, mi történhetett.

– A pulzusa alapján? Mit olvastál ki belőle? Mit tegyünk?

– Először is ne kapjon semmit az eddig javasolt orvosságok közül. Tartsátok idebent a házban! Egyen egyszerű ételeket, ha pedig nincs étvágya, kínáljatok neki egy kis vizet naponta többször.

– De hát eddig is ezt tettük!

– Akkor csak folytassátok. Holnap megint eljövök. Ha minden a terveim szerint alakul, holnap fel tudok állítani egy határozott diagnózist.

– Ti, orvosok mindig titokzatoskodtok! Miért nem mondod el most, mi a probléma?

– Nem tehetem. Egy doktornak mindig csendben kell maradnia, amíg nem abszolút határozott a véleménye. Ezt elsők között tanuljuk meg az orvossá válás útján.

Másnap Galénosz késő délután érkezett. Ránézett a betegre, aki nem mutatta jelét javulásnak. Pinaria, ha lehet, még gyengébb és sápadtabb volt, mint előző nap, mivel azóta egy falatot sem evett, és csak rövid szakaszokban aludt.

Lucius és Paulina idegesen nézte, ahogy az orvos ellenőrzi Pinaria pulzusát.

– Gyengébb lett mára a szívverése? – kérdezte Paulina. – Romlik az állapota?

– Én a ritmust és az egyenletességet figyelem, nem az egyes dobbanások erejét. Mit szólnál egy látogatóhoz, Pinaria? Tudnád fogadni?

A lány vállat vont.

– Nem akarok beszélgetni.

– Még a legjobb barátoddal sem? Mintha tegnap a legjobb barátodnak nevezted volna a közelben lakó Corneliát.

– Én… – Pinaria arca bizonytalanságot, sőt zavart tükrözött. A lány a homlokát ráncolta.

– Fáj valamid, lányom? – kérdezte Paulina.

Lucius inkább ijedtnek látta Pinariát. Mitől félt?

– Ugyan, Pinaria, a legjobb barátod biztosan felvidít! – győzködte Galénosz. – Már megszerveztem, hogy átjöjjön.

– Mikorra? – húzta össze magát a lány.

– Bármelyik pillanatban itt lehet. Sőt, azt hiszem, ez a fiú őt akarja bejelenteni.

– Igen? – fordult Lucius a belépő rabszolga felé.

– Leányodnak látogatója érkezett, dominus. Az ifjú Cornelia.

– Talán el kellene küldenünk – javasolta Paulina. – Pinaria nincs még olyan jól…

– Nem, nem! – tiltakozott Galénosz. – Ragaszkodom hozzá, hogy Pinaria felkeljen és kimenjen a kertbe. Nem ott szoktatok találkozni a barátaitokkal? Ezt mondtad tegnap, amikor olyan jól eltársalogtunk.

– De gyenge hozzá! – ellenkezett az anya.

– Akkor belekarol az apjába, és rátámaszkodik, ha muszáj.

– Gyere, Pinaria, tegyünk úgy, ahogy az orvos mondja! – Lucius sem értette, miért kell fogadniuk a vendéget, de megígérte Galénosznak, hogy követni fogja a tanácsait. Felsegítette Pinariát az ágyból. Úgy döntött, hogy hosszú ujjú hálóinge is megfelelő öltözet lesz a vendég fogadásához. Más körülmények között maga Pinaria öltött volna szebb és színesebb ruhát, ám a jelek szerint tényleg olyan gyenge volt, hogy eszébe sem jutott ilyesmi. Milyen törékenynek és soványnak látszott! De a kezében, amellyel az apjába karolt, még bőven volt erő, sőt úgy belemarkolt Luciusba az ujjaival, hogy a férfi arca megrándult.

Cornelia a kertben várakozott egy rabszolgával, egy idősebb asszonnyal, aki korábban a dajkája, most pedig a kísérője volt. Pinaria társadalmi osztályában egyetlen lány sem járhatott kísérő nélkül, aki rajta tartotta a szemét minden közeledni szándékozó férfiún. Pinaria szülei szívélyesen köszöntötték Corneliát, a kísérőhöz viszont nem szólt senki, keresztülnéztek rajta. Mint a legtöbb rabszolga, ő is gyakorlatilag láthatatlan volt, hacsak nem volt oka megszólalni.

Pinaria leült egy padra az árnyékban. Galénosz mellette foglalt helyet, hogy időnként újra megmérhesse a pulzusát. Pinaria üdvözlésfélét mormolt Corneliának, akit eleinte feszélyezett, hogy ilyen állapotban kell újra látnia barátját, majd idegesen belefogott egy egyoldalú beszélgetésbe, közös barátaikról pletykált. Amikor kifogyott a szavakból, kínos csend támadt, amelyet Galénosz tört meg.

– Amikor korábban a nap folyamán megkértelek, hogy látogasd meg Pinariát, említetted, hogy van valami, amit nagyon szerettek együtt csinálni. Talán egy kórussal kapcsolatos.

– Ja, igen! Pinaria, nagyon hiányolunk az énekórákról! Nélküled nem vehetünk részt a Hilarián! Demetriosz szerint neked van a legjobb és legerősebb hangod a lányok közül.

– Demetriosz? – ismételte Pinaria suttogva a nevet, és felnézett.

– Így hívják az eunuchot, aki a leánykórust tanítja? – kérdezte Galénosz látszólag könnyedén, és megint megmérte Pinaria pulzusát.

– Tudod, hogy igen – felelte Cornelia. – Te kérted, hogy hívjam ide őt is.

– És elhívtad?

– Kint vár az előtérben. Jaj, de ezt meglepetésnek szántuk! Most mindent elrontottam!

– Nem hinném – jegyezte meg Galénosz halkan. – Pinaria meglepettnek látszik.

– Meg a szülei is! – csattant fel Lucius komoran. – Ezt nem említetted… hogy egy felnőtt férfit akarsz behívni, miközben a lányom egy szál hálóinget visel!

– De csak egy eunuch, uram! – Paulina a lánya arcát fürkészte, és megpróbált valamilyen érzelmet leolvasni róla. Mikor lett ilyen megfejthetetlen a gyermeke viselkedése?

– Hát jó – adta be a derekát Lucius. Felfoghatatlannak tartotta, hogy az orvos így beleavatkozik Pinaria társasági életébe, de nem tartott tőle, hogy árt neki. Biccentett egy rabszolgának. – Vezesd be!

Pár pillanattal később megjelent előttük Demetriosz. Galénosz úgy ítélte meg, hogy fiatalabb lehet nála, alig idősebb Pinariánál, igaz, az eunuchok korát egy pillantással nehéz volt felmérni, hiszen sokszor koruknál gyerekesebbnek látszottak. Sima, kreolos bőre volt, mint a levanteieknek, és bár szakállkezdemény sem látszott az állán, szemöldöke sűrű volt és sötét. Az orvos gyanította, hogy korábban nagyon jóképű fiú lehetett, mert az eunuchok meghatározhatatlan, semleges módján is vonzónak tűnt. Éppen arra gondolt, hogy érdekes tanulmányt lehetne írni a kasztráltak fiziognómiájáról és fiziológiájáról, amikor a Pinaria csuklóját finoman szorító ujjai alátámasztották sejtelmét.

Maradék kétsége is elillant, amikor Pinariából hangos sóhaj szakadt fel, és hirtelen elvesztette az eszméletét. Feje előrebicsaklott, ernyedt teste a padra dőlt. Apja odaszaladt, hogy elkapja.

– Megvan a diagnózis! – jelentette ki Galénosz, és elengedte a lány csuklóját. Karba fonta kezét, és a Pinariusok és vendégeik megrökönyödött tekintetének súlya alatt elégedetten elvigyorodott.

– Ez kellett! – Lucius letette ezüstserlegét, és letörölte a bort a szája sarkából. – Még! – szólt a mellette álló rabszolgafiúnak. Az ifjú tüstént teletöltötte a serleget.

Lucius a Galénosz kezében lévő, félig teli kehely felé intett, az orvos viszont hárítólag csóválta a fejét. Kezdett úrrá lenni rajta a jól ismert öröm, amely nemcsak a helyes diagnózis felállításából, hanem a drámai közlésből is fakadt. Az orvostudomány második szabálya, ahogy egyik tanára fogalmazott: a közönséges és könnyelmű diagnózis is jobb, mint a diagnózis hiánya.

„Emlékezz: folyton színpadon állsz, csodatételt várnak tőled, legalább látszatra. Ne hagyd cserben a közönséget!” A helyes és drámai diagnózis eredményeként olyan erős és kellemes élvezet áradt szét benne, amelyhez semmiféle borgőzös mámor nem volt fogható.

Megint Lucius dolgozószobájában ültek, tekercsek és lógó bronzmécsesek között, amelyeket már meggyújtottak, mivel gyengült a délutáni fény. Galénosz arra gondolt, hogy csak a gazdagok engedhetik meg maguknak a legjobb és legédesebb illatú lámpaolajat.

A rabszolgán kívül csak ők ketten tartózkodtak a szobában. Lucius heves zavarában elküldte Pinaria vendégeit, majd ájult lányát a szobájába vitte, ahol az anyja addig vigyázott rá, amíg el nem érkezett Gaius lefektetésének ideje.

– Biztos vagy benne, hogy nem lesz maradandó hatása? – kérdezte Lucius.

– Sokszor ájulnak el emberek, mindenféle okokból. Ami a lányodat illeti, amint láttad, egykettőre magához tért…

– Aztán vigasztalhatatlanul sírni kezdett. Soha nem hallottam ilyen nyivákolást!

– Mert fény derült a titkára. A könnyek a most kezdődő tisztulási folyamatot jelezték. Ez majd helyreállítja testnedvei felborult egyensúlyát, amely abból fakadt, hogy úrrá lett rajta a tiltott szenvedély által gerjesztett feszültség.

– Ne nevezd így!

– Akkor legyen titkos rajongás. Szerintem biztosra vehetjük, hogy soha nem volt köztük szorosabb fizikai kapcsolat. Az eunuch sem élt vissza helyzetével, bár némelyik képes még nemi életet élni. Mint sok korabeli lánnyal, Pinariával is az történt, hogy megszállottja lett a legvonzóbb embernek, akivel rendszeresen találkozott…

– Egy eunuchnak! Micsoda képtelenség! – ingatta a fejét Lucius. – De legalább nem egy rabszolgának! Herculesre, egy elszánt és ép férfiként sóvárgó rabszolga a legéberebb kísérőt is ki tudja játszani! Az ilyesfajta botrány sokkal gyakoribb, mint ahányszor fény derül rá, és mindig mindenki számára a lehető legrosszabbul végződik… a lány, a rabszolga és a kísérő számára is.

Meg a románcból születő gyerek számára is – gondolta Galénosz komoran. – Na tessék… sokkal rosszabb is lehetne a helyzet, és eleve nem is olyan elkeserítő, mint hitted. Tulajdonképpen büszke lehetsz a lányodra. Azzal, hogy makacsul ellenállt a vágyainak és említést sem tett róluk, szenvedést korbácsolt a háborgó szenvedélyből, elnyomta az étvágyát, nem jött álom a szemére… A forrongás lecsillapodása után megkezdődhet a gyógyulás. Nem az ő hibája volt. Erósz roppant vakmerő, mint tudjuk. Parányi nyilai még a legjobb családok legkiválóbb tagjainak életét is feldúlják.

– Már korábban férjhez kellett volna adnunk? Elvégre már tizenhárom éves – merengett Lucius. A bor csillapítólag hatott rá, és megoldotta a nyelvét.

– Érdemes mihamarabb fontolóra vennetek. Addig talán elküldhetnéd a városból egy időre, rokonokhoz, vagy…

– Hogy szem elől tévesszem? Szó se lehet róla! – Lucius kiitta a maradék bort, és felemelte egyik ujját, rá sem pillantva a serleget újratöltő rabszolgára. – Honnan jött az ötlet?

– Biztosíthatlak róla, nem szoktam találgatni diagnózisok felállításakor. A pulzusa keltette fel a figyelmemet. Tegnap, amikor kedélyesen eltársalogtunk látszólag a semmiről, figyeltem a szívverését. Valahányszor szóba került a közelgő ünnep, ahol énekelni fog, vagy az énekórái, hevesen lüktetett a pulzusa az ujjam alatt. Azt hittem, a fellépés miatt izgul. Egyesek már a nyilvános szereplés gondolatára is testi betegség jeleit mutatják. Aztán felmerült az eunuch neve, és a teste még egyértelműbb válaszokat adott. Csak úgy bizonyosodhattam meg… – és válthattam ki a legdrámaibb hatást, tette hozzá gondolatban –, hogy összehoztam őket, szemtől szembe. Te is láthattad az eredményt. Volt egy hasonló esetem Alexandriában. Az egyik ottani megbízóm felesége egy híres táncos iránt epekedett, jóllehet személyesen sosem találkozott vele, csak színpadon látta. Valahányszor szóba került a neve…

– Egy táncos? Numa golyóira, az még egy rabszolgánál is rosszabb!

– Íme, egy újabb ok arra, hogy örülj a végkifejletnek!

– Ha! És egy újabb ok arra, hogy busásan megfizesselek.

– Szót se róla! Soha nem kértem fizetséget pácienstől, akár gazdag, akár szegény. Nem is fogok. Az apámtól örökölt pergamumi birtokaim többet jövedelmeznek, mint amennyire szükségem van.

– Honnan származik az a vagyon?

– Apám rendkívül sikeres építőmester volt. Új szárnnyal gazdagította a pergamumi könyvtárat, amelyet csak az alexandriai múl felül.

– Ó! – bólintott Lucius töprengve. – Akkor ez egy közös pont. Apám nemcsak művész volt, hanem építőmester is. Anyai nagyapámra pedig igen híres építőmesterként emlékeznek. Talán már hallottál a damaszkuszi Apollodóroszról.

– Hát persze! Ő nem egyszerűen híres, hanem legendás. A nagy építész, akit Hadrianus olyannyira tisztelt, míg… – Majdnem hangosan is hozzátette: míg halálra nem ítélte.

Kényelmetlen csend állt be. Lucius megköszörülte a torkát.

– Akkor hát nem kérsz semmit?

– Csak annyit, hogy tüntess fel előnyös színben a barátaid előtt.

– Ó! Az sajnos lehetetlen. Senkinek sem akartam említeni ezt az esetet.

– Értem. Akkor én is hallgatok. Ennek ellenére nem kizárt, hogy egy napon alkalmad lesz valamilyen más szívességet tenni nekem.

– Meg is fogom tenni. – Lucius sóhajtva ingatta a fejét. – Drága leányom, a palástolt szerelem áldozata! Hogyan nem vettem ezt észre?

– Néha a hozzánk legközelebb álló dolgot látjuk a legkevésbé. Ez olyan, mint amikor a szemünk elé tartunk egy érmét, és elmosódik rajta a fej vagy az írás. Az orvoslás gyakorlata nagyban támaszkodik az orvos megfigyelőképességére. Ismernie kell az emberi természetet, az irodalmat és a történelmet is. Amikor rájöttem, mitől szenved a táncos után epekedő feleség, egy réges-régen élt orvos, Eraszisztratosz jutott eszembe. Őt Szeleukosz király fiához hívták, aki jó egészségnek örvendett, csakhogy mostohaanyja, Sztratoniké királyné jelenlétében folyton elpirult. Ismered a történetet?

Lucius a fejét csóválta.

– Eraszisztratosz azt mondta Szeleukosznak, hogy a fia gyógyíthatatlan, ugyanis egy beteljesíthetetlen szerelemtől szenved. „Hogyhogy? Ki az a nő?” – kérdezte a király. – „A feleségem” – hazudta az orvos, hogy lássa a király ábrázatán az érzéseket. – „Akkor le kell mondanod róla – közölte Szeleukosz –, mert az én fiamtól semmit sem lehet megtagadni.” – Erre megkérdezte az orvos: „Akkor is ezt mondanád, ha a te feleségedbe lenne szerelmes?” – A király rávágta: – „Igen, akkor is!” – Ekkor Eraszisztratosz elmondta neki az igazat.

– És mit tett a király?

– Azt, amit egy királynak tennie kell: állta a szavát. Feleségül adta Sztratonikét a fiához, és több provinciát is vele együtt. Boldogan éltek, míg meg nem haltak. Főleg Eraszisztratosz, akinek száz talentumot fizettek… a legnagyobb összeget, amit orvos a történelem során kapott.

– Te mégis ingyen dolgozol. Ha! Valami azt súgja nekem, hogy Szeleukosz királynak maradtak még asszonyai, akikkel vigasztalódhatott. Talán már meg is unta Sztratonikét.

Galénosz felnevetett.

– Nem szabad túlgondolnod a történetet. Azzal csak elrontod.

– Pedig jó kis história. Most én is mesélek neked egyet, valamelyest hasonlót, csak egy kicsit… ízléstelenebbet. – Lucius halkabban, Galénoszhoz közelebb hajolva folytatta. Ha nem hajt fel annyi bort olyan gyorsan, soha nem árul el ilyesmit. – Állítólag Marcus Aurelius felesége, a bájos Faustina egyszer látott egy vonuló csapat gladiátort, és egy szempillantás alatt fülig beleszeretett az egyikükbe. – Felkacagott. – Az is borzalmas, hogy az én Pinariám egy eunuchért rajong, de képzeld el a birodalom első asszonyát, amint egy gladiátor iránt epekedik!

– Hát igen, kezeltem gladiátorokat Pergamumban… – Galénosz csálé mosolyt villantott. – Én is tudnék mesélni előkelő hölgyekről és rangban mélyen alattuk álló szeretőikről. De most kérlek, folytasd!

– Faustina persze nem adta meg magát az érzésnek. Ez feltétlenül a javára írandó. Erényes teremtés, méltó az urához. Mi több, Marcusnak vallotta be olthatatlan vonzalmát. A császárnak eszébe ötlött, hogy felesége esetleg várandós, mert mindig olyankor viselkedett ilyen zavarodottan. De az asszony nem volt terhes. Marcus magához hívatta az orvosait és bölcseit. Egyik sem tudta kikúrálni Faustinát az eltévelyedésből. Egyre csak erősödött vonzalma a gladiátor iránt. Szegény Marcus! Sztoikus természete alaposan próbára lett téve.

Végül elküldetett a káldeus Julianoszért. Sokan első körben asztrológust hívattak volna, orvost csak a végén. Julianosz megtekintette az összes érintett horoszkópját, nemcsak Marcusét és Faustináét, hanem a gladiátorét is, akinek sejtelme sem volt az egész ügyről. A nyomorult el sem tudta képzelni, mekkora felfordulást okozott a császári hálószobában, ahogy azt sem sejthette, mi vár rá. Julianosz drasztikus kúrát írt elő: a gladiátort le kell fejezni, a bokájánál fogva felakasztani, hogy az összes vére kicsurogjon, Faustinának pedig ezután meztelenül meg kellett fürödnie a vérben, és végül a telihold fényénél szeretkeznie kell a férjével. Hallottál már ilyen szörnyű kezelésről?

– Hatásos volt?

– Igen. Faustina teljesen kigyógyult a temérdek gyötrelmet okozó szenvedélyből.

– Amihez talán az is hozzájárult, hogy szenvedélye tárgyát megfosztották a fejétől és a vérétől is.

Lucius felnevetett.

– Az biztos! De a császár meg van róla győződve, hogy Faustina azon az éjszakán lett várandós az ikrekkel, a kis Titusszal és Commodusszal. Aztán a rászakadó anyai teendők mellett már nem volt ereje gladiátorok után sóvárogni.

Galénosz morfondírozva bólintott.

– A gladiátorok vérét egyes orvosok epilepszia kezelésére is alkalmazzák. Plinius szerint akkor a leghatásosabb, ha forrón megisszák, közvetlenül a még élő gladiátor elvágott torkából. Ismeretes ugyanakkor egy gladiátorvérből készült szerelmi bájital is, amelybe kenyeret kell mártani, és azt be kell dobni a kiszemelt egyén házába. De hogy valaki gladiátorvérben fürödjön, úgy, ahogy Mithrász követői fürdenek a leölt bikák vérében… erről most hallok először.

– Gondolom, egy eunuch vére nem különösebben hasznos gyógyír vagy varázsszer.

– Tudtommal nem.

– Remek! Nem szívesen kényszeríteném szegény Pinariát… – Lucius néhány pislogás után letette a serlegét. – Most jut eszembe, milyen elővigyázatlan voltam. Ugye senkinek sem fogod elmondani, amit hallottál?

– Dehogy. Az orvoslás harmadik szabálya…

– A hallgatás?

– Úgy folytattam volna: hogy soha ne okozzunk kellemetlenséget a gazdagoknak és hatalmasoknak. Ez főleg a római világ urára vonatkozik, akár sztoikus, akár nem.

Pár nappal később hírvivő érkezett a Pinarius-házba, és egy meghívót, azaz egy finom betűkkel teleírt, vastag pergamendarabot hozott.

– „A híres pergamumi orvos, Galénosz meghív téged Pax templomához egy nyilvános anatómiai bemutatóra, amelyet minden résztvevő bizonyosan csodálattal néz majd” – olvasta motyogva Lucius, bár az üzenetet hozó rabszolgán kívül senki más nem volt a könyvtárban. – „Anatómiai bemutató?” …ezt meg hogy értsem? És miért hív meg engem? Komolyan kétlem, hogy tanulhatok még valamit a férfiak és nők testéről, annyi szobrot faragtam már. De végtére is ingyen tett nekem szolgálatot, és Pinaria sokkal jobban van, szinte olyan, mint régen. Azt hiszem, illik elmennem, már csak azért is, hogy több néző legyen, ha esetleg kevés érdeklődő jelenne meg.

Csakhogy amikor Lucius a megjelölt napon és időpontban odaért a templomhoz, valóságos tömeget látott. A bemutatót a templom első udvarán készültek megtartani, ahol egy derékmagasságú, az állatáldozatok bemutatásánál használt oltárokhoz hasonló faemelvény állt. Galénosz buzgón irányította rabszolgáit, akik ketrecekkel megpakolt talicskákat és bennük – a visítások és egyéb hangok alapján – disznókat toltak ide-oda. A templom lépcsője afféle színházi nézőtérként szolgált, amelynek jóformán összes ülését elfoglalták már a nézők. A többi bámészkodó félkörben állt a nyílt tér körül, amelyet Galénosz és a disznók foglaltak el.

Lucius utat tört magának a nézősereg első soraiba, és az emberek vonakodva előre is engedték; kiváltságokat jelző, vörös sávval szegélyezett szenátori tógájának látványa megtette a magáét. Más szenátorokat is felfedezett a közelben, de a legtöbb jelenlévő orvos volt vagy filozófus, illetve a tanítványaik. Lelkesen vitatkoztak, és mintha mind egyszerre beszéltek volna, többnyire görögül. A beszélgetések foszlánya filozófiai témákra utalt, Lucius számára túl bonyolult és részletes elméletekre, amelyeket ráadásul harsány és metsző hangon adtak elő. Ennyit a békességről Pax templomának árnyékában!

Luciusnak hamar elege lett a szüntelen locsogásból, és már távozni készült volna, amikor Galénosz felemelte a kezét és csendet kért.

– Mit akarsz nekünk mutatni, pergamumi? – kiáltotta egy néző.

– Remélem, nem csak az időnket húzod! – vágta rá egy másik.

– Az aggyal kapcsolatos? – kérdezte egy harmadik. Lucius felismerte: egy hosszú szakállú athéni volt, állítólag a város egyik legokosabb embere. – Már hallottunk az ostoba elképzelésedről, hogy a tudat az agyból ered. Pedig Arisztotelész réges-rég bebizonyította, hogy az agy csupán a vér hűtőedénye.

– Szívesen feleleveníteném a vitát – emelte fel hangját Galénosz –, de Arisztotelész rég halott, így nem tud kiállni az álláspontja mellett.

– Meggyőző érv! – kiáltotta Lucius, mert úgy vélte, hogy illik támogatnia Galénoszt szolgálataiért cserébe. Néhányan savanyú képpel néztek rá, Galénosz viszont halványan elmosolyodott, és baráti biccentéssel köszöntötte. Utána sietve folytatta a bemutatót.

A tömeg először röhögni kezdett az elővezetett visító disznó láttán, aztán elcsendesült, amikor a rúgkapáló állatot a faemelvényhez kötözték. Galénosz maga hurkolta meg a csomókat, roppant fürgén és ügyesen mozgó ujjakkal. Pár pillanat alatt teljesen mozgásképtelenné tette a disznót.

– Na most, uraim! – szólalt meg ismét. – Mi történik, ha erősen rácsapok a disznó oldalára ezzel a fapálcával?

– Visítani fog! – felelte Lucius.

– Ellenőrizzük az állítást! – Galénosz ráütött a disznóra, mire az tiltakozva visított fel.

– De hogyan visít a disznó? – kérdezte az orvos. – Mindnyájan tudjuk a választ, hiszen olykor mi is visítunk, akár az örömtől, akár a fájdalomtól. A hanghoz ki kell fújnunk a levegőt, amely a tüdőből ered és a torkon keresztül távozik. Hogyan akadályozhatjuk meg, hogy a disznó visítson?

– Betömjük a száját – válaszolt valaki.

– Elvágjuk a torkát – javasolta egy másik.

Galénosz a fejét csóválta.

– Van egy sokkal hatékonyabb módszer, amely szépen bizonyítja a feltevésemet, vagyis hogy a disznó hangját egy bizonyos ideg vezérli. Mindenki, aki már boncolt élő vagy élettelen állatot, látott már idegeket: a testszerte keresztbe-kasul futó rostos szálak látszólag a gerincből erednek, de végső soron az agyból – amely az én meggyőződésem szerint valóban a tudat fészke. Ha viszont a hangot irányító ideg megsérül, vagy csak jelentősen beszűkül, az agy nem tud parancsolni a hangszalagoknak, így elmarad a visítás. Bemutatom.

Galénosz elővett egy éles kést, és kis bemetszést ejtett a disznó nyakának mindkét oldalán. Elhanyagolható mennyiségű vér serkent ki.

– Figyelik, uraim? Ügyeltem rá, hogy ne vágjam át a nyaki ütőeret, csak a mellette futó idegeket tettem szabaddá. Most egy nagyon vékony cérnával elszorítom az említett idegeket. Kényes művelet, rendkívül éles látás és az ujjak finom mozgása szükségeltetik hozzá. Most meghúzom a cérnát, így. Ezután újra felemelem a botot, hátrébb állok, és rácsapok a disznóra! – Suhintás és éles csattanás hallatszott. – Láthatjátok, hogy a disznó élesen beszívja és kifújja a levegőt, de… visítást nem hallani.

A nézők egy része előredőlt, vagy lökdösődni kezdett, hogy jobban lásson.

Arisztotelész híve keresztbe fonta a karját, és állát felszegve nézett az orvosra. – Be tudnád mutatni ezt egy másik disznón is?

– Persze. De miért ne használnánk ugyanazt a disznót?

– Hogyan?

– A hangképzés nagyban függ az idegektől, amelyek valamiféle impulzust közvetítenek, ahogy a véna vért szállít, a torokban pedig levegő áramlik. Az idegek elkötésével megszakítottam ezeket az impulzusokat, de nem roncsoltam az idegeket. Így tehát a művelet visszafordítható. Figyeljétek meg, a helyükön hagyom, de óvatosan meglazítom a kötéseket… így. Ha most újra megütöm a disznót… Tessék!

A disznó olyan éles hangon visított fel, hogy a riadt tömeg egyszerre rándult össze. Az athéninak elakadt a lélegzete.

– Elképesztő! – suttogta Lucius.

– Ha valaki továbbra is kételkedne az idegek szerepében, ismét elhallgattatom a disznót… csupán egy gyengéd húzással, hogy szorosabbá váljanak a meglévő kötések… itt és itt…

Galénosz megint rácsapott az állatra, és az újfent néma maradt.

– És most újra visszaadom a hangját a kötés lazításával…

A disznó ismét képes volt visítani.

Mit is mondott Galénosz Luciusnak? Emlékezz: folyton színpadon állsz, elvárják tőled a csodatételt, legalább látszatra. Ne hagyd cserben a közönséget! Ezúttal kétségkívül látványosra sikerült az előadása – tisztában is volt vele. Sugárzott róla a büszkeség, ahogy körbefordult, és végigmérte a körben álló nézősereget.

– Tisztelt kollégák, ha nem kellene más bemutatókat is tartanom, egész nap folytathatnám: hol elnémítanám a disznót, hol visítást csikarnék ki belőle. A legjobban annak örülök, hogy egy ilyen egyszerű kísérlettel el tudtam hallgattatni azt a jóembert a közönségben, aki Arisztotelésszel akarta belém fojtani a szót!

A nézők kórusban nevettek. Lucius az athénira nézett, akinek élénkvörös lett az arca.

Lucius elmosolyodott.

– Valami azt súgja – motyogta magában –, hogy Róma még sokat fog hallani erről a Galénosz nevű figuráról.

Pinaria betegségének azonosítása és a disznón bemutatott nyilvános kísérlet annyira lenyűgözte Luciust, hogy pár nappal később, amikor némi szünetet tudott iktatni a műhelybéli bokros teendői közé, felment a Palatinuson álló császári palotába, és megpróbált bejutni a császárhoz, hogy személyesen ajánlja neki Galénosz szolgálatait. Luciust még akkor is a legnagyobb tisztelettel utasították el, ha Marcus elfoglaltságai miatt nem tudta fogadni, sőt a császár személyes üzenetben fejezte ki sajnálatát. A sztoikusok szemében a kötelesség teljesítése volt a legfőbb érték, és ez azt jelentette, hogy nemcsak az államügyekkel kapcsolatos nagy jelentőségű feladatokra, hanem a legcsekélyebb illemszabályokra is nagyon ügyeltek.

A szerénység fontos erény volt a sztoikusok számára, így a palotában sem volt nyoma fényűzésnek és kérkedésnek. Hadrianus szerette a drága anyagokat és a pazar kelméket, de Marcus többre tartotta az egyszerűséget. A hibátlan márványpadlóra leterített szőnyegektől kezdve az elfoglalt írnokokon és titkárokon lévő szerény tunikákig minden arról árulkodott, hogy a császár az udvari pompa helyett a célszerűséghez ragaszkodik.

Ezen a napon nemcsak komoly, hanem kifejezetten komor hangulat uralkodott a palotában. Mindenki lesütötte a szemét és halkan beszélt. Mintha elnehezült volna a levegő a félelemtől. Luciust egyik váróteremből a másikba irányították, mivel a császárhoz fűződő személyes kapcsolata folytán a többi kérvényezőhöz képest külön csapáson haladt előre. Végre útjába akadt egy udvaronc, akivel már korábbi látogatásai során találkozott, és megkérdezhette tőle, mi történt.

Az ősz szakállú férfi sokáig csak nézett rá, mire végül megszólalt:

– Másnak semmit sem mondanék, de tudom, hogy téged szoros kapcsolat fűz a császárhoz, ezért veled megosztom a szomorú hírt, Pinarius szenátor. Betegség sújtja a családot. Az egyik iker… az ifjú Titus.

– Mi baja van?

– Nem tudom, de a jelek szerint elég komoly. A császárt semmi más nem érdekli. Bezárkózott a fiú szobájába az udvari orvosokkal. Egyéb nem is történik a palotában. Már két napja ez a helyzet. Mindenki ideges. Látom, hogy még nem küldtek el téged, és én magam sem szívesen teszek ilyet, de kétlem, hogy a császár fogadni tud, Pinarius szenátor.

– Hát ebben nagyon is tévedsz! Éppen azért jöttem ma ide, hogy ajánljak egy orvost… erre kiderül, hogy beteg az egyik gyermek. Ez aligha véletlen. A sors istennői rendezték így, nemdebár?

A férfi elbizonytalanodott.

– Minden a Párkák elrendelése szerint történik. De nem tudom, hogy…

– Nemigen bíztam benne, hogy a császár tud rám szánni egy szabad percet, de most már ragaszkodom hozzá, hogy beszélhessek vele. Ne tátsd a szádat! Rohanj, és mondd el a rangsor elején álló embernek, hogy Lucius Pinarius szenátor, a császár barátja van itt, és egy nagyon okos és magasan képzett orvos szolgálatait szeretné az uralkodó figyelmébe ajánlani.

Az udvaronc még egy darabig tétovázott – az alattvalók döbbenete tükröződött az arcán, akik nem tudják eldönteni, mitévők legyenek, és félnek, hogy hibás döntést hoznak –, aztán összerezzent, amikor Lucius tapsolt egyet. A szenátor kőfaragóit nógatta így, ha lassan mozdultak, és ez esetben is kiváltotta vele a kívánt hatást. Az udvaronc futásnak eredt.

Negyedóra is eltelt, mire visszatért. Oly mértékben sikerült összeszednie magát, hogy már-már dölyfösnek tetszett.

– Kövess! – mondta. Bevezette Luciust a következő helyiségbe, majd végigmentek a császári fogadótermeket az előkelők lakosztályaival összekötő hosszú folyosón. A berendezés egyszerű volt, már-már szerény. A mozaikpadlók, márványoszlopok, a festett mennyezetek mind kiváló római művészek alkotásai voltak, de a berendezés és a szőnyegek láttán a látogatók inkább érezhették magukat egy szokatlanul visszafogott ízlésű római arisztokratánál, mintsem a birodalom leghatalmasabb emberénél.

Lucius az udvaroncot követve befordult egy sarkon, átlépett két függöny között, és hirtelen egy olyan gyéren megvilágított szobában találta magát, hogy pár pillanatig semmit sem látott. Kísérőjét mintha a föld nyelte volna el. Aztán Lucius érezte, ahogy valaki megragadja a kezét, és ismerős, jellegzetes hang ütötte meg a fülét. Marcus Aurelius gyermekkorától fogva a legkiválóbb szónoki képzésben részesült, és még ha suttogva is beszélt, akkor is rejlett hangjában valami áthatóan lágy és megnyugtató.

– Milyen jó újra látni az arcodat, öreg barátom!

– Akárcsak a tiedet – mondta Lucius, bár alig látott valamit Marcus gyászos vonásaiból. – Bárcsak vidámabb alkalom hozott volna ide, Verissimus! – Lucius gyerekkori becenevén szólította a császárt; ösztönösen tudta, hogy ettől majd kissé megnyugszik. Valóban, ahogy szeme hozzászokott a sötéthez, halvány mosolyt vélt felfedezni Marcus arcán. Homloka viszont barázdált maradt, tekintete pedig komor.

– Már a puszta látványod is felvidít, Lucius.

A szenátor ekkor vette észre a többieket a szobában. Titus egy ágyon feküdt vékony, ujjatlan ruhában. Apjához hasonlóan neki is keskeny arca és kissé kidülledő szeme volt. Tekintete viszont élettelennek tűnt, mintha üvegszeme lett volna. Reszkető ajkai kissé szétnyíltak, járomcsontja élesen kiugrott elgyötört arcából, és karja is mintha már elsorvadt volna. Megjelenése még riasztóbbá vált, amikor Lucius összehasonlította a Marcus mellett álldogáló ikertestvérével. Commodus kifejezetten dundinak és elevennek tűnt, pont olyannak, mint az ő kis Gaiusa vagy bármelyik másik egészséges, pufók arcú, csillogó szemű négyéves fiúcska. A gyermek egyik karjával az apja lábába kapaszkodott, és közben idegesen szopogatta és csipkedte másik kezét. Tekintete feldúltan cikázott keresztbe-kasul a szobán, és időnként bánatosan megállapodott Luciuson.

A szoba túloldalán néma, komor arcú orvosok sorakoztak. Volt, aki vászonkendőt, mások tálakat vagy bronzból készült ezoterikus eszközöket tartottak, amelyek élesen csillogtak a mécsesek fényében.

– Azt mondják, csak sötétben tud pihenni – magyarázta Marcus. – De szegénykém csak bámul a semmibe, mintha nem tudná becsukni a szemét… vagy nem merné.

– Hogy hívják ezt a betegséget? – kérdezte Lucius.

– Az orvosok nem tudják megnevezni. Nem tud vagy nem akar enni. Elsorvad. A légzése egyenetlen. Néha zörej hallatszik a torkából.

– Tudnak rajta segíteni?

– Próbálkoznak ezzel-azzal. – Marcus a szoba túloldalán álló emberekre nézett. Mindnyájan kerülték a tekintetét. – De a jelek szerint semmi sem segít.

– Ó, Verissimus! Biztosan hiszem, hogy Fortuna küldött ide a mai napon, és mindkettőnket áldása kísér. Azért jöttem, mert nemrég házamba hívattam egy ifjú pergamumi orvost, később pedig végignéztem egy bemutatót, ahol megcsillogtatta figyelemre méltó anatómiai tudását.

– Tényleg?

– Galénosznak hívják…

Luciust az egyik orvos jól hallható, gúnyos horkantása szakította félbe.

Marcus hunyorgott.

– Galénosz? Pergamumból? Hallottunk már erről az orvosról? – A császár a horkantó embernek szegezte a kérdést.

– Igen, dominus – felelte a férfi. – Hallottunk már arról a jövevényről. És nem csak jót.

– Sokakat meggyógyított már – vetette ellen Lucius.

– Mert varázslathoz is folyamodik… legalábbis értesüléseink szerint – tette hozzá az orvos.

– Nem, dehogy! – tiltakozott Lucius. – Galénosz rendkívül jellemes férfiú. Személyesen kezeskedem érte.

Marcus elfintorodott.

– Szerinted most mit kellene tenni? – kérdezte az orvost.

– Szerintem ismét eret kell vágnunk, dominus. A testnedvek aránytalansága továbbra is fennáll. Tanácskoztunk, és nem látunk más megoldást.

Marcus felsóhajtott.

– Commodust legalább kiküldhetjük a szobából? Úgy látom, felzaklatják az események.

– Nem, dominus, a fivére mellett kell maradnia. Az ikreket különleges kapcsolat fűzi össze. Az egyik közelsége köztudottan elősegíti a másik gyógyulását.

Marcus lenézett a fiúra, és gyengéden megérintette az arcát.

– Hallottad, Commodus? Titusnak szüksége van rád. Nagyon bátornak kell lenned.

– Az vagyok, papa.

– Persze, hogyne. – Marcus mosolyt erőltetett magára. – Hát jól van. Ismét eret kell vágni. – Fejével intett az orvosoknak, mire azok az ágy köré sereglettek. Egyikük, a jelek szerint a csapat vezetője elővett egy nagyon élesnek látszó pengét. Mások tálakat nyújtottak a beteg felé, hogy felfogják a vért, vagy kendőket tartottak mellé, hogy letöröljék a tálakból kicsorduló cseppeket. Felhúzták Titus ruháját, és csenevész lábán kiválasztottak egy pontot a bemetszéshez.

Lucius elfordította az arcát, de a szeme sarkából látta, hogy Commodus lebilincselve figyeli az eseményeket. Zavarba ejtő volt látni az elszánt kifejezést egy négyéves gyerek arcán. Hirtelenjében kívülállónak érezte magát, és ettől ingerült lett. Elengedték a fülük mellett a tanácsát mint jelentéktelen apróságot! Miféle orvosok ezek, hogy Marcus ennyire bízik bennük? Ő is látta, hogy szegény kis Titus élete egy cérnaszálon függ. Ha ilyen nagy szakértők, hogyan kerülhetett a gyerek ilyen állapotba? Legszívesebben azonnal sarkon fordult és távozott volna, de akkor el kellett volna búcsúznia Marcustól, ám ezt sem tehette meg, hiszen a császár figyelmét teljes egészében lekötötte a beavatkozás. Commodushoz hasonlóan Marcus is követett minden mozdulatot, de inkább félve, mint érdeklődve. Micsoda ellentét feszült apa és fia között, mennyire más volt az arcuk, miközben felhasadt a bőr, és folyni kezdett a vér! Titus nem tiltakozott, ernyedten feküdt az ágyon, pillantása a semmibe révedt.

A gyerek teste váratlanul megremegett. Mind a négy végtagja görcsbe rándult. A vér gyűjtéséhez odatartott tál a földre esett, és csekély tartalma szanaszét fröccsent. Commodus tátott szájjal és tágra nyílt szemmel hátraugrott, és nem bírta levenni tekintetét a világos márványpadlón éktelenkedő vörös tócsáról. Marcus felkiáltott, és a szája elé kapta az öklét. Alig bírta megőrizni sztoikus tartását.

Titus újra megvonaglott, majd még egyszer. Szemhéja meg sem rezzent.

– Hagyjátok abba! – kiáltotta a császár. – Azonnal! Mindenki menjen ki a szobából!

– De most sokkal árulkodóbb a vérzés, mint eddig, dominus! – erősködött a vezető orvos.

– Kifelé! – ordított Marcus.

Lucius megdöbbent. Soha nem látta még Marcust ilyen állapotban. Legalább olyan felkavaró látványt nyújtott, mint az ágyon fetrengő, holtra vált gyermek. Távozni készült, ám a császár megfogta a vállát.

– Te ne, Lucius! Te maradj!

– De Verissimus, én itt betolakodó vagyok. Nincs maradásom…

– Maradj! És nézd… amint a többiek elhagyták a szobát, elmúltak a görcsök. Ez valami jel volna? Lehet, hogy tényleg valami isteni hatalom hozott ide ma téged, Lucius. Lehet, hogy mégis hívatnom kéne azt a pergamumit, Galénoszt. Hol van? Azonnal jöjjön ide! Mindegy, ne is válaszolj, a hírvivőim azonnal felderítik a hollétét. Érte küldetek!

Galénosz loholva követte a keskeny utcákon a császári hírvivőt, és igyekezett kikerülni az úton a kisebb-nagyobb gödröket. Egy szélesebb utcára jutottak, ahol császári gyaloghintó várta őket. Egyetlen embernek volt rajta ülőhely, két hosszú rúdját nyolcan tartották. Galénoszt szinte feltuszkolták az ülésre, és futva meg is indultak vele.

Az orvos hátradőlt, és próbálta kifújni magát. Lassabb iramban simább lett volna az út, a szédült sebességtől ide-oda dülöngélt. Összeszorította az állkapcsát, hogy ne csattogjon a foga.

A palotába hívták. A küldönc mindössze ennyit mondott neki. De mi dolga neki ott? Csak azt tudta elképzelni, hogy valami szörnyű csapás történt, és valahogy felmerült az ő neve. Ki említette vajon? Egy barátja? Egy ellensége? Szinte biztosra vette, hogy az utóbbi. Leginkább attól tartott, hogy valami nagy katasztrófa közepette kell a császárt vagy a családját szolgálnia, és – borzalmak borzalma! – felsül, azaz teljesen kudarcot vall. Egy császári rokon – vagy ami még rosszabb, maga a császár – halála akkora csapás, amibe minden gyógyító belebukott volna, több ezer évre.

A sötét utcák rémálomszerűen követték egymást, a nagy rohanásban homályos foltoknak tűntek. Aztán a gyaloghintó hordozói olyan hirtelen álltak meg, hogy Galénosz kiesett a székből, rá a közvetlenül előtte álló két férfi vállára. Egyiküknek volt mersze hangosan felnevetni, amikor a merev izmú rabszolga félrelökte az orvost, és mint valami labdát, egy udvaronc felé taszította – az majdnem olyan zavarodott volt, mint Galénosz.

Az udvaronc vasmarokkal ragadta meg a karját – deres szakállához képest még kifejezetten erős volt –, és futólépésben vonszolta fel Galénoszt egy márványlépcsőn. Egy előcsarnokba jutottak, amelyet állványokon álló vagy mennyezetről lógó mécsesek erdeje világított meg. A fénytől megbabonázott Galénosz felpillantva Cheloné nimfát fedezte fel a vidám festményeken, amint Mercurius éppen teknőssé változtatja. Ez a sors vár minden teremtményre, aki csalódást okoz egy istennek vagy egy istennőnek! És vajon mi lesz egy nyomorult orvossal, aki cserben hagyja a római császárt?

Lámpásokkal megvilágított folyosókon szaladtak végig, majd felsiettek egy sárga márványlépcsőn, majd egy függönyökkel leválasztott, eleinte koromfeketének látszó helyiségbe értek. Galénosz egy ideig semmit sem hallott a saját zihálásától, aztán egy asszony sírása ütötte meg a fülét. Behoztak egy mécsest, majd többet is. A sötétség enyhülésével egyre többet lehetett kivenni a női alakból. Gyönyörű ruhát viselt. Sok nőnek, akár a leggazdagabbaknak is, ez lett volna a legkiválóbb öltözéke, de ennek az asszonynak legfeljebb hálóruhaként szolgált. Bár már középkorú volt, a vonzereje is megmaradt, bár ez kevésbé volt feltűnő kivörösödött, kisírt arca és zokogástól rángatózó teste miatt. A császárné volna az?

Igen, csakis ő lehetett, mert Galénosz a következő pillanatban Marcus Aureliust is meglátta: rögtön felismerte a császár arcát a Britannia vadonjaitól a párthus határig használt érmékről.

Galénosz lélegzete ezúttal nem a futás miatt akadt el. Úgy érezte, mintha még mindig aludna és álmodna, pedig tényleg ott volt a császári palotában. Faustina vigasztalhatatlanul zokogott. A világ ura komoran meredt az érkezőre. Amikor pedig Galénosz tekintete a császár mellé tévedt, rájött, ki idézte elő ezt a felfoghatatlan helyzetet – ott állt az uralkodó mellett Lucius Pinarius. A szenátor ismerős arca ugyanolyan elgyötört volt, mint a többieké.

Volt a szobában egy kisfiú is, aki tágra nyílt szemmel pillantott rá, és ujját szopogatta. Az ágyon pedig egy másik fiú feküdt, az első gyerek tükörképe, csak sokkal sápadtabb és soványabb. Galénosz rájött, hogy a császári ikreket látja – illetve azt, ami maradt belőlük, mert az ágyon fekvő fiú szinte biztosan nem élt már. A maradék kétsége is elillant, amikor a császár az ágyhoz lépett, felemelte a takarót és megmutatta a fiú arcát. A császárné feljajdult.

Marcus Aurelius döbbenten meredt az élettelen gyerekre.

– Pedig… hogy… reménykedtem! Amióta magamra vállaltam az uralkodás terhét, csak abban leltem vigaszt, hogy valakivel megoszthatom… Verusszal, drága testvéremmel mintha egy méhből születtünk volna, bár senki sem tartott minket hasonlónak. Azóta, hogy… – Torkán akadt a szó. Sokáig hallgatott és próbálta összeszedni magát. – Jóformán az ikrek születése óta reménykedtem benne, hogy egy nap, amikor majd leteszem és továbbadom a terhemet, ketten veszik át tőlem… nem egy gyermek, hanem kettő… akiket szeretet és bizalom fűz össze, mint minket Verusszal, több, mint fivéri szeretet és bizalom, ikrek közötti kötelék… az én drága Commodusom és az én drága… legkedvesebb… Titusom!

A császárné jajgatása sikoltásba csapott. Hirtelen kirohant a szobából, és odakint azonnal körbevették kísérői és szolgálói, hogy megvigasztalják.

A császár megfordult, és Galénosz szemébe nézett. Az orvosnak kissé megroggyant a lába, de kihúzta magát, és állta a kemény tekintetet.

– Szóval ő lenne a pergamumi Galénosz? – Az orvosnak különös volt a császár szájából hallania a saját nevét. Lucius Pinarius, akihez a császár a kérdést intézte, megkímélte attól, hogy ki kelljen nyögnie a választ.

– Igen, Verissimus. Ő az orvos, akiről beszéltem.

Marcus lassan bólintott, és közben le sem vette a szemét Galénoszról.

– Neked kellett volna hinnem, drága Lucius. Az, hogy ma idejöttél, jel volt… még ha túl késői is. A jövőben jobban ügyelek a jelekre. Micsoda semmirekellő orvosaim vannak! Vagy kezdettől fogva nem volt remény? Legalább szegény Titus nem szenved többet. Ezután… – Megremegett a hangja. – Ezután rád támaszkodom, pergamumi Galénosz. A másik fiúra te vigyázol. – A császár kinyújtotta és Galénosz vállára tette a kezét, majd lenézett a mellette álló gyermekre. – Mit szólsz hozzá, Commodus? Kinevezzem ezt az embert orvosodnak?

– Igen, papa – válaszolta a gyermek. Kivette szájából a kezét, és tágra nyílt szemmel meredt Galénoszra.

Pár hónappal később a kertjében üldögélő Lucius Pinarius levelet kapott: a frissen Ostia kikötőjébe érkezett, összehajtogatott pergamendarabot viaszpecsét zárta le. A szenátor felnyitotta a levelet; nem volt neki ismerős a görög gamma betűre emlékeztető kígyóminta, ezért gyorsan átfutotta az írást, a feladó nevét keresve rajta.

– Ki küldte, papa? – kérdezte Pinaria. A lány az anyjával együtt a közelben üldögélt. Varrtak: szorgalmasan foltozták a családtagok ruhadarabjain éktelenkedő szakadásokat.

– Képzeld, Galénosztól jött!

– Vagy úgy! – Pinaria lenézett a varrásra. Az orvos nevének említésére eszébe ötlött saját siralmas állapota abban az időben, amikor Galénosz megállapította a betegségét. Elborzadva gondolt vissza azokra a hetekre.

Lucius annyira örült a váratlan levélnek, hogy észre sem vette lánya feszengését.

– Szerencsénk volt, hogy el tudott jönni. Ki sejtette, hogy ilyen hamar elutazik Rómából?

– Érthetetlen, hiszen azt mondtad, hogy személyesen mutattad be a császárnak. Marcus Aurelius igényt is tartott a szolgálataira, nem?

– Épp ez volt a gond, kedvesem! Szörnyű helyzetben ismerték meg egymást. Galénosz utólag elmesélte, mennyire megviselte az élmény. Azt mondta: „Akárhányszor lát, mindig szegény halott fiát fogom eszébe juttatni.” Próbáltam győzködni, hogy téved, de makacsul hajtogatta, hogy pattanásig feszülnek az idegei, ha csak belegondol, hogy bárkit is kezeljen a császári családból. „Túl nagy a tét” – mondta. Azzal buzdítottam: – „Nagy tét, nagy jutalom!” – Vagy ahogy harcos fivérem mondaná: „A gyáva nem tündökölhet!” – De Galénosz hallani sem akart a témáról. Hát, végül is érthető. Előfordulhat, hogy a beteg Commodushoz hívják a palotába, és a fiú állapota nemhogy javul, hanem…

– Fogd meg a fascinumot a nyakadban, ha ilyen szörnyűségeket ejtesz ki a szádon! – kérte Paulina. Mélységesen hitt az Ártó Szemben, főleg ha valaki borzalmakat ecsetelt. Lucius engedelmeskedett.

– Galénosz bevallotta nekem, hogy megkönnyebbült a holtan fekvő Titus látványától. Hiszen ha korábban érkezik, esetleg őt hibáztatták volna… Ugyanakkor váltig állította, hogy jobb munkát végzett volna az „udvari sarlatánoknál”, ahogy nevezte őket. – „Mire akarsz kilyukadni?” – kérdeztem tőle. – „Meg tudtad volna menteni a fiút, vagy nem?” – Na, ezt a kérdést kikerülte! Legközelebb egy sötét folyóparti tavernában találkoztunk, ahová azért hívott, hogy búcsúzóul igyak vele egy pohár bort. Szép csendben távozott Rómából. – „Úgysem akartam végleg itt maradni” – közölte. – „Még bejárhatom a világot, az otthonom pedig mindig is Pergamum lesz.” „És ha a kis Commodus köhög egyet, és Marcus hívatna?” – kérdeztem. Csak annyit felelt: – „Nem fog megtalálni.”

Lucius felkacagott. – Ha! Nem fog megtalálni! Galénosz a leghiúbb ember, akivel valaha találkoztam, de bátorság nem sok szorult belé. Kár érte, mert igazi lángész. Na de mindjárt kiderül, mivel mentegeti magát!

Lucius végre észlelte felesége mogorva tekintetét, és látta, hogy a lánya is elfordítja az arcát. Tovább olvasott magában:

A római Lucius Pinarius szenátornak hűséges orvosodtól és remélhetőleg barátodtól, a pergamumi Galénosztól. Üdvözletemet küldöm Antiókhiából (ahol nem telepedtem le, csak átutazóban vagyok)!

– Átutazóban? Merrefelé? – töprengett Lucius. Miért fogalmazott ilyen óvatosan? Talán még mindig attól félt, hogy a császár hívatni akarja, és feltételezi, hogy Lucius ismeri a tartózkodási helyét… ezért Galénosz titkolta. Tényleg Antiókhiából érkezett a levél? Ki tudja?

Lucius folytatta az olvasást:

Könyörgöm neked mint barátomnak és az igazságot és józan észt nagyra becsülő embernek: senkinek se engedd, hogy hamis pletykát vagy rágalmakat terjesszen rólam, miszerint egy beteg megölése vagy más szörnyűség miatt kellett elhagynom Rómát. Ennél már csak az a híresztelés lenne rosszabb, hogy hívtak a palotába, és láttam meghalni a császári örököst… mi több, én tettem el láb alól! Főleg, mivel épp az ellenkezője igaz, vagyis az orvosok közül egyedül én segíthettem volna rajta. Ezért nyomatékosan kérlek, ne mesélj arról az esetről semmit az irigyeknek és rosszindulatúaknak, akik elferdítenék az igazságot.

Lucius elmosolyodott. Kérdésére megkapta az egyenes választ. Galénosz tényleg azt hitte, legalábbis utólag, hogy képes lett volna arra, amire a többiek nem: megmentette volna Titust. Lucius összes többi orvos ismerőséhez hasonlóan Galénosz is szívesen hencegett – főleg biztonságos távolságból. És lám, a palotában tett szomorú látogatását is képes volt úgy átírni, hogy felfújja saját szerepét – bár egyszersmind titoktartást is kért Luciustól.

Lucius kellemetlen szájízzel tette le a levelet. Aztán a lányára nézett. Pinaria szorgalmasan varrt a napsütésben – újra a régi volt, a megszokott kedves, nyugodt, elragadó leányzó. A szenátor szívét elöntötte a múlhatatlan hála Galénosz irányában.

Hiányzott neki. Talán egy nap visszamerészkedik Rómába, és ha így lesz, Lucius örömmel fog találkozni vele.

Kr. u. 168

Lucius mozgalmas álmokat látott.

Visszament az időben arra a napra, amikor a két császár közös diadalát ünnepelte. Rómában csaknem ötven év után először zajlott diadalmenet, alig volt jelenlevő, aki látott volna már ilyet. Lucius is negyvenhét éves volt. Egészen addig, azaz Verus párthusföldi hadjáratáig nem vívtak említésre méltó háborút, elmaradtak a nagy hódítások és a döntő győzelmek, így ünnepelni sem nagyon volt mit.

Micsoda pompás nap volt! Lucius is a szenátorok között vonult. Az előtte haladó különítmények terelték a háborúban legyőzött és leigázott barbár tömegeket jelképező, láncra vert foglyokat. Festett táblákon mutatták az elfoglalt városok képeit, és szekerek szállították a zsákmányt, a temérdek aranyat és drágakövet. A szenátorok után a két császár vonult hatalmas diadalszekéren, amelyen Marcus összes gyermeke elfért. Commodus mellett ott álltak a lányok is apjuk oldalán, és mosolyogva integettek a Szent Úton álló hívek ujjongó tömegének.

Később lakoma következett, és aztán pedig az ünnep részeként gladiátorbemutatót is tartottak a Flavius-amfiteátrumban. Marcus úgy rendelkezett, hogy senki se haljon meg az arénában; a véres leszámolások helyett inkább a látványos fegyverbemutatóra helyezte a hangsúlyt. Az egyetlen áldozat egy fiatal akrobata volt: leesett egy kifeszített kötélről és kitörte a nyakát. A tömeg egy része mulatott rajta, mások szörnyülködtek. Marcus az utóbbiak közé tartozott, így újabb döntést hozott: a jövőben minden kötél alá hálót kell felszerelni az ilyen halálesetek megelőzésére. Újítását nem fogadta általános helyeslés. Luciusnak a latrinában egy hőzöngő hang ütötte meg a fülét: