VAJDA PIERRE

Pénz az ablakban

— részlet —

KALLIGRAM
2024

Copyright © Vajda Pierre, 2024
ISBN 978 963 468 520 3

Prológus

Akkoriban vidáman teltek a napok, azt kellett csak kitalálni, hogy miként élhet az ember menekültként nappal, éjjelente visszabaktatni a szegényes tömegszállásra, és töretlen erővel újrakezdeni a déli óráktól, kikecmeregni az ágyból, összeválogatni a megfelelő jelmezt, és bebumlizni a városba. Esetleg az utolsó pár utcát taxival megtenni, és busás borravalót fizetni a portásnak, ha időben kinyitotta a taxi ajtaját, mind a ketten tudva, hogy színjáték az egész.

Az Inter teraszán már mindenki ott ült, aki számított, türkizkék zakóban, olajos, vállig érő hajjal Jorge és más kétes egzisztenciák. Jorge habzsolta az életet, nem lehetett elszomorodni mellette, húsz kávét megivott a délelőtt folyamán bele a délutánba, tarkóján latinosan göndörödtek fekete fürtjei, a szivar, vagy az akkor divatba jött hosszú cigaretták, arany szopókával elmaradhatatlanul hozzátartoztak széles mozdulatokkal gesztikuláló figurájához.

Törte a magyart, de csak egy kis latin-amerikai beütéssel, mélyén a pesti gettó hangsúlyaival.

Jorge saját bevallása szerint egy személyben tudósította a nagyon fontos dél-amerikai lapokat, sajtóügynökséget tartott fenn Los Angelesben, ami jószerivel a lakásában működött, egy akkor épült tízemeletes condóban. Felesége perui indián asszony, áttetsző arcbőrrel, ami selyempapírként simult feltűnően mongolos pofacsontjaira.

Ha néha megjelent a férje társaságában, a tengerpart pinaéhes férfijai felragyogtak egy pillanatra. A húga korántsem volt ennyire lenyűgöző jelenség, szelídebb kiadásban a varázslónő segédje lehetett, Carmen viszont, az idősebb, szeme szinte észrevétlen villanásaival, madárcsontú ujjai apró rebbenéseivel is képes volt Jorge-t megzabolázni. A két ember között izzott a levegő, Jorge mozdulatai lelassultak, a szopókás cigaretta ott ragadt az alsó ajkán. Én is úgy ültem a sántikáló fémasztalnál, mintha egy rossz mozdulattal feldúlhattam volna a kitüntetett pillanatot. Carmen húgát néztem, aki kis húsos tenyerével hosszú, színes mintázatú szőtteshez hasonlatos szoknyáját simította le, hogy a tengerparti szél ne kaphasson alá.

Carmen nem maradt sokáig, megértően végigtekintett az őt csodáló arcokon, mintha a szeme sugarakat bocsátott volna ki, amelyek szelíden áthatolva a testeken, a mögöttük felsejlő panorámát fürkészték volna.

Később Carmen húgának, Aureliának érkezett meg a társa, Georg. Ragyaverte arcbőre apró kráterei a szórt fényben kisimulni látszottak, macskás, férfinak szokatlan hosszú és lágyságú szempillájával, szeme zöldesszürke pillantásával felszabadította az asztaltársaság Carmen távozása utáni megilletődöttségét. Késve ugyan, de megérkezett Leopoldo barátom, aki a venezuelai követségen dolgozott, ha lehet a tevékenységét munkának nevezni, és torzonborz haját egy határozott mozdulattal a meg-meglibbenő szél irányába fordítva láthatóvá tette gyermekien fiatal arcát. Mi így négyen: Aurelia, Georg, Leopoldo és jómagam, Jorge kivételével voltunk az általunk alkotott Window Republic állampolgárai.

A kártyában volt szokásos kifejezés a „pénz az ablakban”, ami azt jelentette, hogy senki nem nyert, és a pénz sorsa addig, amíg el nem dől a játék, bizonytalan, ezért kerül az ablakba. Velünk se volt másképp, Leopoldónak tetszett meg az ablakban heverő pénz kifejező képzavara és annyiszor használta a helyzetünket meghatározandó, hogy ennek nyomán kidolgoztuk a saját köztársaságunk szabályait, de leginkább abban hittünk, ami titkos társaságunk fő regulája lett, hogy nem létezik olyan hír vagy esemény vagy jelenség, amely felzaklathatna bennünket.

Ez nem az érzéketlenség vagy együttérzés hiányának a jele, hanem ösztönös védekezés volt a környezet posványba, sárba tipró támadásaival szemben. Azonkívül ezzel összefüggésben nem kevés iróniával voltunk képesek meghatározni saját társadalmon kívüli helyzetünket, és különösebb aggodalom nélkül tekintettünk a jövőbe, amit csak a késői ébredés rövid ideig tartó pillanataiban tartottunk reménytelennek. Több értékes időt sorsunk feletti bánkódásra vagy szívet szorongató gondolatokra nem pazaroltunk, tudtuk, hogy a játszma nem dőlt még el, addig is pénz az ablakban…

Ennek megfelelően bepréseltük négyünket Leopoldo diplomáciai rendszámú sportkocsijába, és a füstszínű ablakokon keresztül szemléltük a város színtelen, minden felforgató kezdeményezést elnyelő, lelassult forgatagát. Ha meguntuk, visszatértünk a tengerparti teraszra, ahol a hátunkat a panorámának vetve úgy tettünk, mint az unatkozó világutazók, akik csak a koktélok rikító színeiből voltak képesek megállapítani, hogy a világnak éppen melyik táján várják az est leszálltát, hogy kielégíthetetlen vágyaik nyomába eredhessenek.

Hajnali elnéptelenedett mulatók felborogatott széklábainak kerítése mögött, ott maradva a kora reggel bicskanyitogató keserűségére várva, Leopoldo pálcavékony hosszú ujjai a gitár húrjait pedzették, hogy a lassan körvonalazódó latin dallam felfrissítse megfáradt szellemünket. Leopoldo énekelt, fájdalommal teli rekedtes hangon, bizonytalanságunk részrehajló önszeretetével. Szenvedni akartunk, és az egyre emelkedő, uniszónóból több hangra átterjedő énekünk ereje szárította rá könnyeinket arcunkra.

Ha a száguldás mint korábbról már ismert érzés vágya kerített hatalmába, akkor a Ford Capri bőrülésébe préselődve döngettünk az 1-es úton cél nélkül. Egy part menti motel ürességtől kongó éjszakai mulatójának lustán ténfergő lúdtalpas pincérei verítékező homlokkal igyekeztek teljesíteni friss tejszínhabos eperre vonatkozó megrendelésünket. Amíg a motel vezetése hosszas tanakodás után taxival hozatott valamelyik közeli városból epret, addig mi latin muzsikával szórakoztattuk a néhány ott ragadt bögyös pultost és elkésett örömlányt.

Az eper mellé pezsgőfontana dukált, a szokásunk szerint a lokál jelentős mennyiségű pezsgőspoharát felemésztő kísérlet mindig sikerrel járt, az egymásra állított, felfelé egyre kevesebb poharat tartalmazó gúla csilingelő szökőkútként eresztette alá a belelocsolt pezsgőt.

Leopoldo apja állítólag valami puccs áldozata lett, így került Leopoldo meg a bátyja, Gabriel Amerikába. Az anyjukkal együtt érkeztek, aki vérbő testes asszonyság lévén hamar partnerre lelt egy, az amerikai légierő kötelékébe tartozó férfiú személyében. Gabriel dolgozott a követségen, ő volt a családfenntartó, és Leopoldo hivatalosan szintén a követség alkalmazottja volt, de minden diplomáciai rang nélkül. Az aranyszínű Ford Capri a követség autója volt, és mint ilyen, nem kifejezetten azt a célt szolgálta, hogy Leopoldo furikázzon vele, de ugyanakkor elnézőek voltak a fiatalemberrel, aki nehezen heverte ki befolyásos apja halálát és családjának politikai hanyatlását.

Reménytelenül tét nélküli volt ez az életforma. Magamat papírmasé figuraként láttam, akinek nincs elegendő kiterjedése ahhoz, hogy többdimenziós helyet foglaljon el abban a világban, amit határozottan ideiglenesnek tekintettem, átmenetnek egy későbbi komoly, de pontosan nem ismert világhoz. Azt gondoltam, hogy különleges jogaim vannak, hogy az érzékeny tagadásra épített életformám később igazolást fog nyerni, hogy nem vesztegetem az időmet, hanem készülök valamire, ami még nincs, de az enyém lehet.

A minden hazug szerepemben is igazmondó, különböző alakításaim közepette jöttem rá, hogy hiába vettem fel akármilyen álarcot, mindig kilátszottam alóla.

Ha tehettem volna, a bőrömből is kibújtam volna, hogy más legyek, mint amit a déli ébredések után a tükörben láttam.

A legzavaróbb továbbra is a hajam volt, mert a göndören dúskáló, kezelhetetlen vörös hajzat érzésem szerint kiszolgáltatottá tett. Azonkívül ha megfelelő hosszúságú hajat akartam, akkor a göndör tincsek zavarónak bizonyultak, ahogy a tükör előtt próbálkoztam vízzel, olajjal és krémmel, hogy kiegyenesítsem a szálakat, láttam, hogy a hosszuk megvolna, de nem tudnak a göndörség miatt érvényesülni. Addig próbálkoztam, míg meg nem győződtem róla, hogy az elgondolás jó: a hajamat ki kell egyenesíteni, hogy szépen, egyenletesen hulljon alá, takarja a fülem, hogy ha akarom, akkor a homlokomat is részben eltakarja, hogy úgy nézzek ki, mint a számomra ideális férfi.

Hosszas latolgatás után vettem csak a bátorságot, hogy elmenjek egy jószerivel fekete bőrűek által látogatott fodrászatba, hogy gyakorlatba ültessem az elképzelésemet. Ott aztán kezelésbe vettek, nem először találkoztak ezzel a problémával. Előzetes félelmeim sem igazolódtak, hogy a fodrászat összes alkalmazottja rajtam fog röhögni. Döbbenetes volt a látvány, életemben először érzékeltem, hogy hajam minden szála külön-külön életet él, és tetszőleges irányba fésülhető.

Alig voltam felismerhető új frizurámban, többen parókára gyanakodtak, magam is rendszeresen tapogattam a fejem, hogy ellenőrizzem, tényleg úgy áll, ahogy a fodrásznál először megláttam.

A Window Republic hirtelen megszűnt. Georg úgy döntött, hogy elveszi Aureliát, azt tervezték, hogy elmennek Los Angelesből. Leopoldo anyja, aki az amerikai katonatiszttel szűrte össze a levet, kiköltözött a férfival annak erdei favityillójába, duplájára hízott, és az sem zavarta, hogy az amerikai légierő illetékes döntéshozói némi vizsgálódás után az ezredest először tartalékba helyezték, majd a további információk begyűjtése és elemzése után lefokozták és nyugdíjazták, amit a borvirágos orrú katona kellő belátással fogadott, és ami végképp megpecsételte viharos szerelmi érzelmeit a latin asszonyság iránt. Amivel egyikük sem számolt, hogy a venezuelai hatóságok sem nézték jó szemmel, hogy az özvegy, akinek fiai megtűrtként teljesíthettek szolgálatot a követségen, egy amerikai tiszttel hetyeg, sőt mi több, azzal össze is költözik. A fiúknak is felmondtak, ami megrendítette az eddig sem túl rózsás anyagi helyzetüket, és végül latba vetve még meglévő hazai kapcsolataikat, más országba kérték magukat, anyjukat hátrahagyva az erdei lakban.

Az esküvőn még ott voltunk, és formailag akkor szüntettük meg a „köztársaságot”, amikor Aurelia és Georg egy útszéli kis imaház papja előtt kimondták a boldogító igent, azzal a felkiáltással, hogy bármikor újraéleszthető, de csak négyünk együttes akaratából.

Leopoldo énekelt, mint a könnyem, patakzott a pezsgő a gúlába hordott poharakon, tudtam, hogy fel fogok ébredni.

1965

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a szüleim elválnak, elképzelni sem tudtam, hogy ez milyen következményekkel járhat.

Apámat sirattam a zöld párnás díványon, a fejemet fulladásig belefúrva az ő borotvaszappanból és hajolajból kevert szagát kerestem, zokogtam. Eleinte semmi sem változott, apám ott élt velünk. Anyám dolgozni járt, apám nem említette a válást, úgy tett, mintha semmi sem történt volna. Úgy éreztem, hogy nem szabad rákérdeznem, a bizonytalanság okozta seb hegedni látszott, és attól féltem, hogy felszakítom. Könnyek nélkül is tudtam: azzal, hogy mindenki hallgat, a dolog nem szűnt meg, csak el lett odázva.

Nem volt nyugtom, mert az egész életem merő vágyakozásból állt, amelynek mélyén bambaságba sodródó szerelem érlelődött, s annak első jeleként órákig tudtam ülni egy széken gomolygó látomások közepette.

G. Juli az átlagnál szélesebb, barnás arcán szépnek nem mondható, piszén krumplis orr uralta bohócosan a két gombszem alatti mezőt meg azt a mosolyt, amelyről mindig azt hittem, hogy nekem szól, csak nekem.

Álmodoztam, csak a vágyakozás irányította a gondolataimat.

Vasárnaponként senki sem törődött velem, többnyire egyedül voltam otthon. A magány órái szinte fizikai mozdulatlanságban teltek, ültem a bolyhos pléddel leterített ágy szélén, és a fényük vesztett bútorokat, a fekete bakelittelefont és az imbolygó faragott facsillárt néztem. Volt úgy, hogy a szemem már nem a valóságos méreteket látta, hanem egy fordított távcső képét. Akkor egy időre lehunytam, nyomogattam a szemhéjamat, dörzsölgettem, hogy szinte fájt, és ilyenkor sakktáblához hasonló, többdimenziós fekete-fehér kockarengeteget láttam, aztán ha újból kinyitottam a szemem, egy időre visszatért a valós kép, de még siralmasabb állapotban.

Megszűntem létezni, ha nem G. Julira gondoltam.

A vasárnapi magányt és kataton állapotot egy remény éltette, hogy találkozhatom G. Julival. Ahogy közelgett a dél, még ha anyám elő is került néha, hogy ebédeljünk, akkor is találtam ürügyet, vagy nem találtam, csak elindultam, mint egy holdkóros, hogy láthassam G. Julit.

A családi ebédek megszűntek, már nem kerültek elő az ezüst evőeszközök, anyám egy szabad délelőttjén, engem is magával cipelve, eladta a monogramos ezüstöket.

Zacskóban vittük a zörgő holmit a felvásárlóhoz. Minduntalan hátranéztem, vajon az utcai járókelők észreveszik-e, hogy egy lecsúszott, szétesett család maradéka zacskóban zörgetve viszi eladni utolsó értékét, a családi összetartozás szimbólumát… … …

Tartalom

Prológus

1965

Epilógus, öt évvel később

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő: Toldi Veronika
Korrektor: Tóth-Czifra Júlia
Borítóterv: Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 520 3

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL