A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: Horns

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2011

Fordította: Uram Tamás

Az eredeti Európa-kiadást szerkesztette Gy. Horváth László

Második, javított kiadás

Tördelte: Kozári Imre

Borító: Szabó Vince

The excerpt from „On Daemons & Dust” is from Maps and Legends: Reading and Writing Along the Borderlands by Michael Chabon, copyright © 2008 by Michael Chabon.

Horns. Copyright © 2010 by Joe Hill

All rights reserved.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Cover art © Szabó Vince, 2020

Hungarian translation © Uram Tamás, 2012, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-015-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Leanorának – szeretettel, mint mindig

A Sátán közülünk való;
sokkal inkább,
mint Ádám vagy Éva.

– MICHAEL CHABON:
On Daemons & Dust[1]

ELSŐ FEJEZET

Éjszaka Ignatius Martin Perrish túl sokat ivott, és borzalmas dolgokat művelt. Másnap reggel sajgó fejfájással ébredt, és amikor a halántékához érintette a kezét, kétoldalt egy-egy hegyes végű kinövést tapintott. Könnybe lábadt szemű bágyadtságában először nem is törődött a dologgal, túlságosan másnapos volt, hogy gondolkodjon vagy aggodalmaskodjon.

Amikor azonban a vécékagylónál imbolyogva megpillantotta magát a mosdó fölötti tükörben, és észrevette, hogy álmában szarvakat növesztett, meglepetten hátrahőkölt, és tizenkét órán belül másodszor is lehugyozta a lábát.

MÁSODIK FEJEZET

Visszaveckelődött olajzöld rövidnadrágjába – még mindig előző napi ruhái voltak rajta –, és a mosdó fölé hajolt egy tüzetesebb vizsgálathoz.

Szarvban ez nem volt túl nagy, a hossza ránézésre mint a gyűrűsujjáé, a tövénél vaskos volt, igaz, gyorsan elvékonyult, hogy aztán felfelé meredő, szúrós hegyben érjen véget. Az egészet Ig saját egészségtelenül fehér bőre borította, kivéve a legvégét, amely gusztustalan vörös volt, mintha éppen áttörni készülne húsburkán. Amikor megérintette, Ig érzékenynek, enyhén gyulladtnak találta. Ujjával végigsimítva a csont tömörnek tűnt a feszes bőr alatt.

Ig először arra gondolt, hogy valami módon magának köszönheti a bajt. Az éjjel kiment a régi vashámor mögötti erdőbe, a beteg vadcseresznyefához, ahol egy évvel korábban Merrin Williamset meggyilkolták. A fa felpöndörödő kérge alól kilátszott a fehér fahús; Merrint is így találták meg, lecsupaszított, meztelen testtel. Gondos kezek fényképeket tűztek a halott lányról az ágak közé, és volt egy fűzvesszőből font váza, illetve néhány Hallmark képeslap is, az időjárás viszontagságaitól girbegurbán és pecsétfoltosan. Valaki – talán Merrin anyja – sárga nejlonrózsákkal díszített feszületet hagyott a fa tövében, meg egy műanyagból fröccsöntött, az értelmi fogyatékosok üdvözült bárgyúságával mosolygó Szűz Mária-szobrocskát.

Ig ki nem állhatta azt a negédes mosolyt. A bezúzott koponyával elvérző Merrin halálának pontos helyét jelölő feszületet meg pláne. Sárga nejlonrózsák, feszületen. Beszarás. Kábé mint virágmintás ülőpárna a villamosszékben. Viccnek is rossz. Iget idegesítette, hogy miért kellett odacitálni Krisztust. Krisztus egy teljes évet késett azzal, hogy bármit tegyen Merrinért. Amikor a lánynak szüksége lett volna rá, bezzeg nem volt sehol.

Ig kitépte helyéről a feszületet, és megtaposta. Aztán rájött a pisálhatnék, és részegségében a lábát is végigcsurgatva levizelte Szűz Máriát. Egy ilyen durva szentségtörés előidézhette az átváltozást. De mintha lett volna más is. Csak nem emlékezett, hogy mi. Nem kellett volna annyit innia.

Most a fejét forgatva tanulmányozta magát a tükörben, és a szarvakat tapogatta. Milyen mélyen hatolhatnak a koponyájába a csontok? Van-e gyökerük, és nem nyomják-e majd az agyát? Ettől a gondolattól a fürdőszoba elsötétült, mintha a villany hunyorgott volna a plafonon. Csakhogy a feltörő sötétség oka nem a lámpában, hanem a szeme mögött, a koponyájában volt. A mosdókagylóba kapaszkodva várta, hogy visszatérjen az ereje.

És ekkor megértette. Meg fog halni. Hát persze hogy meg fog halni. Rákos daganat nyomja az agyát. A szarvak igazából nincsenek ott. Metaforikusak csak, a képzelet művei. Rákos daganat zabálja föl az agyát, attól hallucinál. És ha már ott tart, hogy hallucinál, valószínűleg túl késő, hogy segítsenek rajta.

A gondolatra, hogy esetleg hamarosan meg kell halnia, megkönnyebbülés fogta el, fizikális jó érzés, mint amikor túl sokáig voltál a víz alatt, és végre feljöhetsz levegőért. Ig egyszer tényleg majdnem vízbe fulladt, gyerekkorában pedig asztma gyötörte, úgyhogy már annak is örült, ha kapott levegőt.

– Beteg vagyok – hörögte. – Haldoklom.

Mindjárt jobb kedvre derült, hogy kimondta.

Újból szemügyre vette magát a tükörben, a szarvak eltűnésében reménykedve, most, hogy tudta, úgyis csak hallucináció, de nem így működött a dolog. A szarvak maradtak. Ig riadtan a hajába túrt, hátha elrejthetné, legalább amíg az orvoshoz eljut, aztán hagyta a fenébe, mert rájött, hogy micsoda ostobaság olyasmit takargatni, amit úgysem lát senki, csak ő.

Visszatámolygott a hálószobába. Az ágynemű mindkét oldalon félretúrva, a gyűrött lepedő még magán viselte Glenna Nicholson idomainak lenyomatát. Ignek nem voltak emlékképei arról, ahogy bezuhant barátnője mellé az ágyba, a hazaérkezésre sem emlékezett – a tegnap este újabb hiányzó részlete. Egészen eddig a pillanatig azt hitte, hogy egyedül aludt, és hogy Glenna valahol máshol, valaki mással töltötte az éjszakát.

Este együtt ruccantak ki hazulról, de miután vedelni kezdett, Ig gondolatai természetes módon egyre inkább Merrin körül keringtek. Pár nap volt csak hátra a lány halálának évfordulójáig, és Ig minél többet ivott, annál jobban hiányolta Merrint – és annál inkább tudatosult benne, milyen kevéssé hasonlít rá a mostani barátnője, Glenna. Tetoválásaival és ragasztott körmeivel, Dean Koontz-krimiktől roskadozó könyvespolcával, a cigarettázásával és a priuszával Glenna éppen az ellentéte volt Merrinnek. Iget már az felbőszítette, hogy a lányt látja maga előtt az asztal túloldalán, mintha valamiféle árulás volna, hogy együtt vannak, de hogy Merrint vagy saját magát árulja el ezzel, arról fogalma sem volt. Végül nem bírt tovább az asztalnál maradni – Glenna állandóan átnyúlkált, és gyengédnek szánt gesztussal a térdét cirógatta, de Ig valamiért ezen is csak felhúzta magát. Kiment a férfimosdóba, és húsz percig ott gubbasztott. Amikor visszatért, a bokszukat üresen találta. Még jó egy órán át iszogatott az asztalnál, mielőtt rájött, hogy a lány nem jön vissza. Nem is bánta. Éjszaka mégis ugyanitt kötöttek ki, ugyanebben az ágyban, melyet az utóbbi három hónapban megosztottak egymással.

A szomszéd helyiségből áthallatszott a tévé távoli gagyogása. Vagyis Glenna a lakásban van, még nem indult el a szépségszalonba. Meg fogja kérni, hogy vigye el a kocsijával az orvoshoz. A halál közelsége okozta megkönnyebbülés elmúlt, Ig máris az eljövendő napoktól és hetektől rettegett: az apja, ahogy zokogásával küszködik, vidámságot színlelő anyja, az infúziók, a kezelések, a sugárterápia, a gyötrelmes hányingerrohamok, a kórházi koszt.

Amikor besündörgött a nappaliba, Glenna ujjatlan Guns N’ Roses pólóban és kifakult pizsamaalsóban ült a kanapén, és a kisasztalra könyökölve éppen egy fánkot tömött a szájába. Előtte az asztalon ott volt a doboz is a háromnapos szupermarketes fánkokkal, meg egy kétliteres diétás kóla. A műsorban, amit nézett, emberek a magánéletüket teregették ki ország-világ előtt.

Amikor meghallotta Iget, lapos, helytelenítő pillantást küldött feléje, aztán újra a tévéképernyőre szegezte a tekintetét. Az aznapi adás témája: „A legjobb barátom egy szociopata!” Löttyedt testű bumburnyákok készültek székeket hajigálni egymáshoz a stúdióban.

Glenna nem vette észre a szarvakat.

– Azt hiszem, beteg vagyok – szólalt meg Ig.

– Ne rajtam verd el a port. Én is másnapos vagyok.

– Nem. Úgy értem… Nézz rám! Szerinted normális, ahogy kinézek?

Glenna lassan visszafordult feléje, és felsandított rá a szempillái között. Kissé elkenődve, de még rajta volt az előző esti smink. Glennának sima, tetszetősen kerek arca és sima, tetszetősen gömbölyded teste volt. Akár teltkarcsú modellként is dolgozhatott volna. Húsz kilóval nehezebb volt Ignél. Nem mintha abszurd módon kövér lett volna, inkább Ig volt groteszkül sovány. Dugás közben szeretett felül lenni, és amikor rákönyökölt Ig mellkasára, elég lett volna egy kis nemtörődömség, és simán kiszorítja belőle a szuszt. Ig, akinek élete során annyit kellett küzdenie a levegőért, név szerint tudta, ki mindenki fulladt meg fojtogatós szex közben a hírességek közül. Meglepően hétköznapi halálnem volt a zenészek körében. Így halt meg Kevin Gilbert, valószínűleg Hideto Matsumoto, és persze Michael Hutchence, aki a bennünk lakozó gonoszról énekelte azt a számot, és akire Ig momentán gondolni sem akart.

– Még mindig piás vagy? – kérdezte Glenna.

Amikor Ig nem válaszolt, a fejét ingatva visszafordult a tévé felé.

Szóval így állunk, gondolta Ig. A lány visítva talpra pattant volna, ha látja a szarvakat. De nem láthatta, mivel nincsenek is ott. Csak Ig képzeletében léteznek. Ha most megnézné a tükörben, valószínűleg ő sem látná. Ekkor azonban megpillantotta magát az ablaküvegen, és a szarvak továbbra is ott meredeztek. A tükörképe üvegesen áttetsző alak volt, egy démonikus szellem.

– Azt hiszem, orvoshoz kéne mennem – szólalt meg.

– Nekem, tudod, mi kellene?

– Mi?

– Még egy fánk – mondta a lány, és előrehajolva bekukkantott a dobozba. – Szerinted nem baj, ha eszek még egy fánkot?

Ig alig ismert saját, élettelen hangjára. – Mi tart vissza?

– Már bevágtam egyet, pedig nem is vagyok igazán éhes. Csak az evést kívánom. – A lány feléje fordult, és amikor ráemelte a tekintetét, csillogó szeme egyszerre tűnt riadtnak és könyörgőnek. – Legszívesebben az egész dobozzal megenném.

– Az egész dobozzal – visszhangozta Ig.

– Még a kezemet sem akarom használni. Csak beledugnám az arcomat a dobozba, és már falnám is. Tudom, hogy undorító. – Egyik fánktól a másikig mozgatta az ujját. – Hat darab. Szerinted nem volna baj, ha még hat fánkot megennék?

Ig sehogy sem tudta túltenni magát riadtságán és a húzó-feszülő érzésen a halántékában. Mintha a lány zagyva szövege is csak ugyanannak a rémálom reggelnek lett volna újabb részlete.

– Ha baszakodni akarsz velem, melegen ajánlom, hogy ne tedd. Mondtam, hogy nem vagyok jól.

– Még egy fánkot akarok.

– Hajrá. Nem érdekel.

– Hát. Rendben. Ha szerinted nem baj. – A lány kivett egy fánkot, háromfelé tépte, és a szájába tömte.

Hamarosan az egész fánk a szájában volt, kidagasztva az arcát kétoldalt. Aztán halk, öklendező hangot hallatott, és nyeldekelni kezdett.

Ig viszolyogva figyelte. Még soha nem látta így viselkedni, senkit nem látott így viselkedni, mióta alsós gimnazistaként a menzán a srácok válogatott gusztustalanságokkal próbálták elvenni egymás étvágyát. Amikor végzett, Glenna reszketegen kifújta magát, aztán aggodalmas pillantást vetett rá a válla felett.

– Még csak nem is esett jól. Csikar a hasam – panaszkodott. – Szerinted nem baj, ha eszek még egyet?

– Miért ennél még egyet, ha csikar a hasad?

– Mert igazán kövér akarok lenni. Nem csak ilyen molett, mint most. Olyan kövér akarok lenni, hogy megundorodj tőlem. – Tűnődő, méricskélő gesztussal kidugta a nyelvét, és a hegyével megérintette a felső ajkát. – Tegnap este valami nagyon gusztustalant csináltam. El akarom mondani neked.

Ignek megint eszébe jutott, hogy valójában mindebből semmi nem történik meg. Ha ez valamiféle lázálom, gondolta, mindenesetre nagyon következetes, és a legapróbb részletekig meggyőző. A tévé képernyőjén végigmászott egy légy. Odakint autó suhant el az úton. Az egymást realisztikusan követő pillanatok látszólag valósággá adódtak össze. Ig őstehetség volt az összeadásban. A matek a legerősebb tárgya volt iskolában, az etika után, amit igazából nem is vett tantárgyszámba.

– Nem hiszem, hogy tudni akarom, mit csináltál tegnap este – szólalt meg.

– Azért akarom elmondani, hogy felforduljon a gyomrod. Hogy okot adjak a szakításra. Annyira sajnálom, hogy miken mentél át, meg hogy miket beszélnek rólad az emberek, mégsem bírok többé melletted felébredni reggelente. Azt akarom, hogy menj el, és ha elmondom, mit csináltam, ezt a gusztustalanságot, akkor elmégy, és szabad leszek megint.

– Miket beszélnek rólam az emberek? – kérdezte Ig. Ostoba kérdés volt. Tudta anélkül is.

Vállvonogatás. – Hogy mit műveltél Merrinnel. Hogy milyen beteg perverz szexmániás vagy, meg ilyesmik.

Ig döbbenten meredt rá. Lenyűgözőnek találta, hogy a lány egyre súlyosabb dolgokat vág a fejéhez, a legcsekélyebb feszélyezettség vagy restelkedés nélkül.

– Szóval, mit akartál elmondani?

– Tegnap este, miután eltűntél, összefutottam Lee Tourneau-val. Emlékszel, hogy Lee meg köztem volt egy kis etyepetye még annak idején, gimiben?

– Emlékszem – mondta Ig. Előző életükben Lee és Ig barátok voltak, de Ig számára a kapcsolat Merrin halálával véget ért. Bajos közeli barátságot fenntartani, miközben az embert kéjgyilkossággal vádolják.

– Tegnap este ő is ott volt a Station House-ban, az egyik hátsó bokszban ült, és amikor te eltűntél, meghívott egy italra. Isten tudja, mióta nem beszéltem vele. Már el is felejtettem, milyen jó hallgatóság. Tudod, Lee nem néz le senkit. Nagyon kedves volt velem. Amikor már jó ideje nem jöttél vissza, azt mondta, nézzük meg, hátha a parkolóban vagy, ha meg már elmentél, majd ő hazahoz a kocsijával. Viszont amikor kiértünk a parkolóba, csókolózni kezdtünk, olyan jó begerjedősen, mint amikor még együtt jártunk, és eldurrant az agyam, és ott helyben rábuktam, pedig voltak is ott páran, akik látták, meg minden. Tizenkilenc éves korom óta nem csináltam ilyen őrültséget, akkor is csak betépve.

Ignek segítségre volt szüksége. Ki kellett jutnia a lakásból. Nyilallt a tüdeje, fulladt.

A lány megint a fánkos doboz fölé hajolt, higgadt arccal, mintha egyszerű, különösebb következmények nélküli tényt közölt volna: hogy elfogyott a tej, vagy már megint nem lesz meleg víz.

– Szerinted nem baj, ha eszek még egyet? – kérdezte. – Már jobb a hasam.

– Azt csinálsz, amit akarsz.

A lány feléje fordult, és ráfüggesztette természetellenes izgatottságtól csillogó, fakó szemét. – Komolyan?

– Kurvára hidegen hagy – mondta Ig. – Zabálj csak.

Glenna gödröcskés arccal elmosolyodott, aztán az asztalra hajolva fél kézzel maga elé emelte a dobozt, belenyomta az arcát, és enni kezdett. Rágás közben az ajkát cuppogtatta, és furcsán lihegett. Aztán megvonagló vállal öklendezett egyet, de csak evett tovább, szabad kezével újabb fánkot tömve a szájába, jóllehet pofazacskója így is duzzadtan feszült már. Légy zümmögött izgatottan a feje körül.

Ig az ajtó felé oldalazott a kanapé mellett. A lány levegőért kapkodva kihúzta magát, és rámeresztette a szemét. Riadt volt a tekintete, arcát és nedves száját porcukor borította.

– Mm – nyögte. – Mmm. – Ig nem tudta, hogy a gyönyörűségtől vagy kínjában nyög.

A légy leszállt a szája sarkához. Ig egy pillanatra még látta, hogy ott van – aztán Glenna a markába kaparintotta, kivillant a nyelve, és amikor leeresztette a kezét, a légy eltűnt. Állkapcsa fel-le járt, péppé rágva mindent, ami a szájában volt.

Ig kisurrant a lakásból. Miközben behúzta maga mögött az ajtót, a lány újra a dobozba hajolt, az arca mint a búváré, aki tüdejét levegővel teleszippantva újra a mélység felé indul.

HARMADIK FEJEZET

Ig beült az autójába, egy 1972-es AMC Gremlinbe, és az egészségközponthoz hajtott, ahol járóbeteg-ellátás működött. A szűkös, meleg váróterem zsúfolásig volt, a helyiség közepén egy kislány fetrengett a hátán, és csukladozva zokogott. Az anyja a falnál ült egy széken, és a gyerek fölé hajolva fenyegetések és kecsegtetések egyenletes áramát suttogta dühösen. Egyszer próbálta megmarkolni a lánya bokáját, de a gyerek belerúgott a kezébe csatos, fekete cipőjével.

A többiek a váróteremben láthatóan feltették magukban, hogy nem vesznek tudomást a hisztiző gyerekről, üres tekintettel meredtek a kezükben tartott magazinokra, illetve a lehalkított tévére a sarokban. Itt is a „Legjobb barátom egy szociopata!” ment. Amikor Ig belépett, néhányan rápillantottak, nyilván abban a reményben, hogy megérkezett a kislány apja, aki most kicipeli a gyereket a rendelőből, és irgalmatlanul elfenekeli. De amint meglátták, el is fordították a tekintetüket, mint akik egyetlen pillantásból rájöttek: nem azért van itt, hogy rajtuk segítsen.

Ig már bánta, hogy nem hozott magával valami fejfedőt. A homlokához emelte a kezét, mint aki a szemét óvja az éles fénytől, remélve, hogy elrejtheti a szarvat. Mindenesetre ha észrevették is, senki nem adta jelét.

A helyiség túlsó végéből a recepciós nő a zokogó gyerek anyját nézte meredten a számítógépe mögül, de amikor Ig odalépett az ablakhoz, felpillantott, és ajka mosolyformán megvonaglott.

– Miben segíthetek? – kérdezte. Már nyúlt is a csíptetős tábláért, amin Ig nyomtatványokat látott.

– Meg akarok mutatni valamit egy orvosnak – közölte Ig, és felemelte a kezét a szarvról.

A nő összehúzott szemmel ránézett, és együttérzőn csücsörített. – Ez tényleg csúnya – mondta, és a számítógép felé fordult a székével.

Ig maga sem tudta, milyen reakcióra számított, de ez készületlenül érte. A recepciós nő úgy reagált a szarvra, mintha egy törött ujjat vagy egy csalánkiütést mutattak volna neki – viszont reagált, és ez a lényeg. Elvileg látta a szarvat. Mondjuk, Ig nem tudta elképzelni, hogy egy szimpla csücsörítés után csak így elfordítsa a tekintetét, ha tényleg látta volna.

– Fel kell vennem az adatait. Név?

– Ignatius Perrish.

– Életkor?

– Huszonhat éves vagyok.

– Ki a körzeti orvosa?

– Évek óta nem voltam orvosnál.

A nő felemelte a fejét, és elgondolkodva végigmérte. Abból, ahogy megint a száját biggyesztette, Ig arra gondolt, mindjárt leszidja a rendszeres orvosi ellenőrzések elmulasztásáért. A kislány minden eddiginél hangosabb sivalkodásba kezdett. Ig még éppen jókor pillantott oda, hogy lássa, amint a gyerek térden vágja az anyját egy piros műanyag tűzoltóautóval (a sarokba néhány játékot halmoztak, hogy a gyerekek ne unatkozzanak várakozás közben). Az anya kitépte a gyerek kezéből a tűzoltóautót. A kislány a hátára huppanva folytatta a fetrengést, és úgy rúgkapált a levegőben a lábával, mint egy felfordított csótány, újult erővel bömbölve hozzá.

– Úgy rászólnék arra a nőre, hogy hallgattassa el a neveletlen kölykét – jegyezte meg a recepciós nő, derűs, csevegő hangnemben. – Maga szerint jó ötlet?

Ignek kiszáradt a szája. – Van egy tolla? – kérdezte, és felemelte a csíptetős táblát. – Kitölteném ezeket.

A recepciós nő előregörnyedt, a mosoly eltűnt az arcáról.

– Természetesen – mondta, és egy tollat lökött Ig elé.

Ig elfordult az asztaltól, és a táblára csíptetett űrlapokra pillantott, de összefolytak előtte a betűk.

A recepciós nő látta a szarvat, de nem ütközött meg rajta. Utána pedig volt neki az a mondata a hisztis gyerekről és a tehetetlen anyjáról: Úgy rászólnék arra a nőre, hogy hallgattassa el a neveletlen kölykét. Azt akarta tudni, mit szól hozzá Ig. Akárcsak Glenna, amikor azon tűnődött, nem baj-e, ha belenyomja az arcát a fánkos dobozba, és zabál, mint disznó a vályúnál.

Ig ülőhelyet keresve körbenézett. Pontosan két üres szék volt, az anyukáé mellett, kétfelől. Ahogy Ig arra indult, a kislány teleszívta a tüdejét, és olyan velőtrázó sikolyt eresztett meg, hogy még az ablak is beleremegett, és a váróteremben néhányan riadtan felkapták a fejüket. A süvöltő hangban előreigyekvő Ignek olyan érzése támadt, mintha orkánerejű szélben próbálna talpon maradni.

Ahogy Ig leült, a kislány anyja előregörnyedt a székén, és a saját lábszárára sózott egy összetekert újsággal. Ig úgy érezte, mintha igazából egészen máshová akart volna ütni. A gyerek minden erejét kiadta utolsó sikolyával, és most mozdulatlanul feküdt a hátán, kivörösödött, csúnya arcán patakzott a könny. Az anyja arca is vörös volt. Amikor szemét forgatva elgyötört pillantást vetett Igre, a tekintete mintha egy pillanatra megakadt volna a szarvakon, aztán továbbsiklott.

– Elnézést a nevetséges cirkuszolásért – szólalt meg, és mentegetőző gesztussal megérintette Ig kezét.

És amikor így tett, amikor a bőrük összesúrlódott, Ig megtudta, hogy Allie Letterworthnek hívják, és hogy immár négy hónapja félredug a golfedzőjével. Előző héten egy különösen vad szeretkezés után álomba zuhantak a kimerültségtől, és Allie-nek ki volt kapcsolva a mobilja, így nem jutottak el hozzá az egyre kétségbeesettebb hívások a lány nyári táborából, ahol a gyerek el sem tudta képzelni, hogy hol lehet az anyja, és mikor szándékozik megjelenni végre, hogy hazavigye. Mire a nő végül kétórás késéssel megérkezett, a lányán eluralkodott a hisztéria, vad tekintetű szeme vérben forgott, az arca kivörösödött, az orrából takony bugyborékolt, és Allie-nek egy hatvandolláros Webkinz figurába meg egy banánturmixba került, hogy lecsillapítsa, és megvásárolja a hallgatását. Egyedül így kerülhette el, hogy lebukjon a férje előtt. Ha tudta volna, milyen hervasztó egy ilyen kölyök, soha nem adja szülésre a fejét.

Ig elhúzta a nőtől a kezét.

A kislány nyögdécselni kezdett, és a padlóhoz csapkodta a talpát. Allie Letterworth sóhajtva Ig felé hajolt, és megszólalt: – Nem mintha sokra mennék vele, de legszívesebben jól belerúgnék az elkényeztetett seggébe. Csak az aggaszt, mit mondana ez a sok ember. Hogy verem a gyereket. Maga szerint…

– Nem – mondta Ig.

Nem tudhatta mindazt, amit a nőről tudott, és mégis tudta, ahogy a saját mobilszámát vagy lakcímét. És azt is megfellebbezhetetlen bizonyossággal tudta, hogy Allie Letterworth soha nem közölné egy vadidegennel, mennyire szeretne belerúgni elkényeztetett lánya hátsójába. Különben is, inkább olyan volt a hangja, mintha magában beszélne.

– Nem – visszhangozta Allie Letterworth. – Azt hiszem, tényleg nem tehetek ilyet. És ha csak fognám magam, és lelépnék? Egyszerűen itt hagynám a gyereket, és elhajtanék? Lakhatnék Michaelnél, elrejtőzve a világ elől, innánk a gint, és basznánk orrvérzésig. A férjem persze kimondatná a bíróságon, hogy elhagytam, de kit érdekel? Maga pereskedne egy ilyen kölyökért?

– Michael a golfedzője? – kérdezte Ig.

A nő álmatagon bólintott, aztán rámosolygott, és így folytatta: – Mókás, de soha nem iratkoztam volna be hozzá, ha tudom, hogy Michael egy nigger. Tiger Woods előtt ha bokszost láttál a golfpályán, akkor azok az ütőket cipelték. Ez volt az egyetlen hely, ahol nyugtunk volt tőlük. Tudja, milyen a legtöbb fekete, le nem szakad a mobil a fülükről, hogy bazmeg így, bazmeg úgy, és ahogy a fehér nőket gusztálják… Michael viszont művelt. Tisztára úgy beszél, mint bárki fehér. És tényleg igaz, amit a feketék farkáról mondanak. Kismillió fehér pasival dugtam, de egy sem volt úgy eleresztve, mint Michael. – Az orrát ráncolva hozzátette: – Ötös vasnak hívjuk egymás között.

Ig talpra ugrott, és gyors léptekkel a recepció ablakához ment. Hamarjában kitöltött néhány rovatot az űrlapon, aztán átnyújtotta a csíptetős táblát.

A háta mögött a kislány felvisított: – Nem! Nem ülök fel!

– Úgy beolvasnék az anyjának – mondta a recepciós nő. Az anyára és lányára irányult a tekintete, a csíptetős táblával nem foglalkozott. – Nyilván nem tehet róla, hogy a lánya ilyen okádék, de egyvalamit azért az orra alá dörgölnék.

Ig a kislányra nézett, aztán Allie Letterworthre. Allie most megint a gyerek fölé hajolt ültében, az összetekert magazinnal bökdöste, és sziszegve beszélt hozzá. Ig visszafordult a recepciós nő felé.

– Persze – mondta kísérletképpen.

A recepciós nő kinyitotta a száját, aztán aggodalmas pillantást vetett rá. – Csak éppen nem szeretnék jelenetet rendezni.

A szarv hegye váratlanul felforrósodott, és kellemetlen lüktetésbe kezdett. Ig a lelke mélyén meglepődést érzett – máris, pedig a szarv még egy órája sem volt a halántékán –, hogy a recepciós nő nem cselekszik rögtön, amint tőle megkapta a felhatalmazást.

– Miért, amúgy béke van és nyugalom? – kérdezte Ig, kis kecskeszakállát húzkodva, most már kíváncsian, hogy rá tudja-e kényszeríteni a nőre az akaratát. – Elképesztő, mit meg nem engednek a gyerekeiknek némelyek manapság, nem igaz? Ha belegondol, nem a gyerek hibája, hogy a szülők képtelenek megtanítani viselkedni.

A recepciós nő hálás, vagány kis mosolyától a szarvakon egy újabb érzés: jeges borzongás futott végig.

A nő felállt, és Ig mellett elpillantva Allie-re és a kislányra nézett.

– Hölgyem? – emelte fel a hangját. – Elnézést, hölgyem!

– Igen? – nézett fel Allie Letterworth, valószínűleg abban a hitben, hogy a lánya következik.

– Tudom, hogy a lánya nagyon fel van zaklatva, de ha már képtelen elhallgattatni, nem gondolja, hogy legalább a többiekre való tekintettel felemelhetné a hájas seggét, és kivihetné a kölykét a rendelő elé, hogy ne kelljen hallgatnunk az óbégatását? – kérdezte a recepciós nő. Műanyag mosolyát mintha tűzőgéppel rögzítették volna.

Allie arcából kifutott a vér, viaszfehér bőrén vörös foltok gyúltak. A csuklójánál fogva tartotta a lányát. Az ijesztően bíborvörös arcú gyerek úgy próbált szabadulni, hogy anyja kezébe vájta a körmeit.

– Micsoda?! – kérdezte Allie. – Mit mondott?!

– A fejem! – kiáltotta a recepciós nő, és dühödten megkocogtatta jobb halántékát. – Ha a kölyke nem dugul el, pillanatokon belül szétrobban a fejem, és…

– A kurva anyádat! – üvöltötte Allie Letterworth, és imbolyogva talpra kecmergett.

– …ha szemernyi tekintettel volna az embertársaira…

– Becsókolhatsz!

– …a hajánál fogva vonszolná ki innen a rikácsoló porontyát a büdös francba…

– Fapicsa!

– …de nem, maga csak ül, mint valami nagysága, és úgy tesz, mintha…

– Gyerünk, Marcy – rántotta meg Allie a lánya csuklóját.

– Nem! – mondta a kislány.

– Mondom, gyerünk! – mondta az anyja, és a kijárat felé vonszolta.

Az utcai küszöbnél a gyerek kitépte magát anyja markából, átiramodott a helyiségen, de megbotlott a műanyag tűzoltóautóban, és térdre zuhant. Újabb sikolya minden eddiginél fülsértőbb volt. Vérző térdét magához szorítva az oldalára hengeredett. Az anyja ügyet sem vetett rá. Ledobta a kézitáskáját, és üvöltözni kezdett a recepciós nővel, aki éles fejhangon kiabálva válaszolt neki. Ig szarva különös gyönyörűségtől eltelve, súlyosan és tömören lüktetett.

Ig bárki másnál közelebb volt a kislányhoz, és mivel az anyja nem jött oda, megfogta a csuklóját, hogy felsegítse. Amikor hozzáért, megtudta, hogy Marcia Letterworthnek hívják, és hogy aznap szándékosan az anyja ölébe borította a reggelijét, mert az anyja erővel el akarta cipelni az orvoshoz, hogy leégessék a szemölcseit, de ő nem akart menni, mert a beavatkozás fájni fog, és az anyja gonosz és ostoba. Marcia felfelé fordított arccal ránézett. Könnyben úszó szemének kékje tiszta volt és átható, mint egy gázláng csóvája.

– Utálom anyát – közölte Iggel. – Legszívesebben felgyújtanám, amikor fekszik az ágyában. Legszívesebben elégetném, hogy ne maradjon belőle más, csak egy marék hamu.

NEGYEDIK FEJEZET

A nővér, aki megmérte Ig testsúlyát és vérnyomását, elmondta, hogy a lánynak, akivel a volt férje randizgat, sportos, sárga Saabja van. A nővér tudta, hol parkol a lány, és ebédszünetben el akart ugrani, hogy összecsikarja az autó oldalát a slusszkulcsával. Egy darab kutyaszart akart hagyni a sofőrülésen. Ig ökölbe szorított kézzel, mozdulatlanul ült a vizsgálóasztalon, és nem nyilvánított véleményt.

Amikor a nővér levette a vérnyomásmérő mandzsettáját, az ujjai Ig csupasz karjához súrlódtak, és Ig megtudta, hogy a nő sok más emberrel szúrt ki ugyanígy korábban: egy tanárjával, mert az megbuktatta, amikor csalni próbált dolgozatíráskor; egy barátnőjével, mert az kikotyogta valami titkát; és a volt férje ügyvédjével, mert a volt férje ügyvédje. Ig lelki szemei előtt megjelent a nő, amint tizenkét évesen rusnya fehér karcolást húzott egy szöggel apja fekete Oldsmobile-jának oldalára.

A vizsgálóban a maximumra állított légkondicionáló miatt szinte fagyos volt a levegő, és mire Renald doktor megérkezett, Ig reszketett a hidegtől és az idegességtől. Lehajtotta a fejét, hogy megmutassa az orvosnak a szarvakat. Aztán elmondta, hogy már nem tudja, mi valós és mi nem. És hogy azt hiszi, érzéki csalódásai vannak.

– Az emberek mindenféle dolgokat mondanak nekem – magyarázta. – Borzalmas dolgokat. Elmondják, hogy mit akarnak csinálni, olyasmiket, amiket soha senki nem vallana be másoknak. Egy kislány az előbb elmondta, hogy fel akarja gyújtani az anyját az ágyában. A nővér elmondta, hogy tönkre akarja tenni valami szegény lány autóját. Félek. Nem értem, mi történik velem.

Az orvos aggodalmas képpel szemügyre vette a szarvakat. – Ezek szarvak – állapította meg.

– Tisztában vagyok vele.

Renald doktor ingatni kezdte a fejét. – Mintha be volna gyulladva a hegye. Fáj is?

– Pokolian.

– Azannya – mondta az orvos. Megdörgölte a száját a kezével. – Leveszem a méreteket. – Megmérte a körméretet a szarv tövénél, aztán a távolságot a koponyától a szarv hegyéig, illetve a két szarvhegy között. Lefirkantotta a számokat a jegyzettömbjére. Amikor figyelmes, tűnődő arccal végigfuttatta ujját a csontos kinövésen, Ig megint megtudott valamit, amit nem akart volna. Megtudta, hogy napokkal korábban Renald doktor a hálószobája függönye mögött maszturbálva leste tizenhét éves lánya barátnőit, akik az úszómedencében hancúroztak.

Öreg, szürke szemében aggodalommal, az orvos hátralépett. Olyan arcot vágott, mint aki meghozta döntését. – Tudja, mit akarok csinálni?

– Mit? – kérdezett vissza Ig.

– Porrá akarok morzsolni egy kis OxyContint, hogy felszippantsam. Megfogadtam, hogy soha többé nem szippantok munka közben, mert eltompulok tőle, viszont fogalmam sincs, kibírok-e még hat óra várakozást.

Ignek nem esett le rögtön, hogy az orvos a véleményére kíváncsi.

– Nem beszélgethetnénk erről az izéről a fejemen? – szólalt meg.

Az orvos félrefordult, és lassan, fortyogva kieresztette a levegőt.

– Nézze – mondta Ig. – Kérem. Segítségre van szükségem. Valaki csak tud segíteni.

Renald doktor kelletlenül ráemelte a tekintetét.

– Nem értem, mi történik velem – folytatta Ig. – Azt hiszem, kezdek becsavarodni. Hogyhogy az emberek ilyen lagymatagon reagálnak, amikor meglátják a szarvaimat? Én, ha valakinek szarvat látnék a fején, összehugyoznám magam ijedtemben. – Mint ahogy pontosan ez is történt, amikor először meglátta magát a tükörben.

– Nehéz észben tartani – mondta az orvos. – Amint elfordítom magáról a tekintetemet, el is felejtem, hogy ott van a halántékán. Tudnám, hogy miért.

– De most látja, hogy ott van.

Renald bólintott.

– És soha életében nem látott ehhez foghatót?

– Biztos, hogy nem szippanthatnék egy kis Oxyt? – kérdezte az orvos. Aztán felderült az arca. – Adok magának is. Betéphetnénk mind a ketten.

Ig megrázta a fejét. – Meghallgatna, kérem?

Az orvos kelletlen képpel bólintott.

– Miért nem hív ide más orvosokat? Miért nem veszi komolyabban ezt az egészet?

– Őszintén szólva – mondta Renald –, kissé nehéz a problémájára összpontosítanom. Egyfolytában a tablettákra gondolok a tárcámban meg erre a csitrire, akivel a lányom iskola után lóg. Nancy Hughesnak hívják. Úristen, de megbasznám! Mondjuk, kicsit émelyítő, ha belegondolok. Még fenekén a tojáshéj.

– Kérem – mondta Ig. – Az orvosi szakvéleményére van szükségem, a segítségére. Mihez kezdjek?

– Kurva betegek – mondta az orvos. – Csak magukkal törődnek.

ÖTÖDIK FEJEZET

Ig beült az autójába, és elhajtott. Bele sem gondolt, hová megy, és egy ideig nem is számított. Beérte azzal, hogy mozgásban van.

Ha maradt hely, amit a magáénak nevezhetett, akkor az a kocsija volt, a Gremlin. A lakás Glennáé volt. Már őelőtte is ott lakott, és azután is ott lakik majd, hogy szakítanak, ami a jelek szerint éppen most zajlott. Merrin halála után Ig kis időre visszaköltözött a szüleihez, de nem érezte magát otthon többé, nem érezte, hogy oda tartozna. Most egyedül az autója maradt, ami nemcsak egy jármű, de lakóhely is volt számára, ahol élete nagy részét töltötte, ahol a sok jó és rossz történt vele.

A jó: amikor Merrin Williamsszel szeretkezett a kocsiban. A fejét mindig beverte a tetőbe, a térdét meg a sebességváltóba, és ahogy az autó rázkódott, a merev hátsó lengéscsillapító fülsértően nyikorgott, és Merrinnek az ajkába kellett harapnia, ha nem akarta elnevetni magát aktus közben. A rossz: aznap éjjel, amikor Merrint megerőszakolták és meggyilkolták kint az erdőben a régi vashámornál, Ig ebben a kocsiban aludta ki részegségét, gyűlölve a lányt álmában.

A Gremlin amolyan mozgó törzshely volt, amikor nem mehetett máshová, amikor az volt az egyetlen elfoglaltsága, hogy Gideon környékén autózgatott, és azt kívánta, bárcsak történne végre valami. Azokon az estéken, amikor Merrin dolgozott vagy tanulnia kellett, Ig a legjobb barátjával, a magas, sovány, félig vak Lee Tourneau-val sétakocsikázgatott. Kimentek a homokzátonyhoz, ahol időnként tábortűz lobogott, a tűz körül ismerős arcok, a folyóparton pár furgon parkolt, a hűtőtáska sörrel megrakva. Ig és Lee ültek a motorháztetőn, és figyelték, ahogy a tűzből pattogó szikrák eltűnnek az éjszakában, vagy a lángok tükörképét bámulták a lomha, fekete vízen. Arról beszélgettek, mi volna a legrosszabb módja a halálnak. Ig kijelentette, hogy vízbe fulladni a legrosszabb, és nem blöffölt, volt benne személyes tapasztalata. Egyszer elnyelte a folyó, lehúzta a mélybe, benyomakodott a torkán, és éppen Lee Tourneau volt az, aki beúszott érte, és kihúzta. Lee azt mondta, hogy Ignek szegényes a fantáziája, és hogy sokkal ramatyabb is van a vízbefúlásnál. A tűzhalál bármikor kenterben veri a fulladást, mondta, de hát mit is mondott volna mást, amikor egyszer már pórul járt egy kigyulladt autóval. Mindketten tudták, amit tudtak.

A legjobbak azok az esték voltak, amikor Lee és Merrin is vele lógtak a Gremlinben. Lee lovagiasan behajtogatta magát hátulra – mindig Merrin ült elöl Ig mellett –, aztán kézfejét a homlokára fektetve kinyújtózott az ülésen, mint egy elgyötört Oscar Wilde a kanapéján. Ilyenkor kimentek a Paradise autós mozihoz, és sört kortyolgatva nézték, ahogy hokimaszkos őrültek félmeztelen kamaszokat hajkurásznak a vásznon, az áldozatok hangos dudaszó és éljenzés kíséretében hanyatlottak a láncfűrész alá. Merrin duplarandinak nevezte ezeket az alkalmakat: Ignek ott volt ő, Leenek meg ott volt a jobb keze. Merrin számára a móka nagyrészt abban merült ki ilyenkor, hogy egyfolytában Leet piszkálta, Lee anyjának halála napján viszont mégis ő érkezett elsőként a halottas házhoz, hogy legyen, akinek a vállán a férfi kizokoghatja magát.

Ignek most egy fél pillanatra eszébe jutott, hogy kinézhetne Leehez; egyszer már kihúzta a mély vízből, hátha most is megtenné. De aztán eszébe jutott, mit mondott Glenna alig egy órája, a borzalmas, rémálomszerű vallomás, fánkzabálás közben: Eldurrant az agyam, és ott helyben rábuktam, pedig voltak is ott páran, akik látták, meg minden. Ig próbált úgy érezni, ahogy elvileg éreznie kellett volna, próbálta utálni mindkettejüket, de még egy lagymatag gyűlölködés sem jött össze. Más dolgok foglalkoztatták. Szám szerint kettő, és a kibaszott fejéből nőttek ki.

És különben sem úgy állt a helyzet, mintha Lee hátba támadta volna, mintha lecsapta volna a kezéről az imádottját. Ig nem volt szerelmes Glennába, és nem gondolta, hogy a lány valaha is szerelmes lett volna beléje – Lee és Glenna viszont évekkel korábban egy pár voltak.

Ilyet azért mégse tesz egyik barát a másikkal, csakhogy Lee és Ig már nem voltak barátok. Miután Merrint meggyilkolták, Lee Tourneau lazán és mondhatni, kesztyűs kézzel kitette Iget az életéből. A Merrin holttestének megtalálását követő napokban Lee többször is kifejezésre juttatta csendes, őszinte együttérzését, de nem ígérte meg Ignek, hogy számíthat rá, és nem kereste a társaságát. Aztán Ig észrevette, hogy mindig csak ő telefonál Leenek, az sohasem neki, és hogy Lee nem különösebben töri magát, hogy beszélgessen vele. Leere mindig jellemző volt egyfajta érzelmi távolságtartás, Ig valószínűleg ezért nem ismerte fel azonnal, hogy ejtették, de idővel végül csak kiderült, hogy hányadán állnak egymással. Ha az emberekhez nem értett is, a matekban mindig jó volt. Lee egy New Hampshire-i kongresszusi képviselő stábtagjaként nem engedhette meg magának, hogy kapcsolatot tartson fenn egy kéjgyilkosság első számú gyanúsítottjával. Nem voltak veszekedések, nem voltak csúnya pillanatok kettejük között. Ig megértette, legyen hát vége, még csak nem is neheztelt rá. Leenek – szegény, sebzett, szorgalmas, magányos Leenek – volt jövője. Neki nem.

Az emlékeibe merülő Ig végül a Knowles folyó partján, az Old Fair Road-i híd lábánál kötött ki a kocsival. Ha vízbe akarja ölni magát, ennél jobb helyre nem is jöhetett volna. A homokzátony harminc méterre benyúlt a folyó sodrába, és csak a mély, gyorsan iramló, kék vízben szakadt vége hirtelen. Ig arra gondolt, megtölthetné a zsebeit kövekkel, és csak be kellene gázolnia. Vagy felkapaszkodni a hídra, és leugrani a magasból. Ha tökéletes munkát akarsz végezni, a víz helyett a parti sziklákat célozd meg. A becsapódás puszta gondolatától megvonaglott az arca. Kiszállt a kocsiból, és a motorháztetőnek támaszkodva hallgatta a magasan a feje fölött délnek tartó teherautók dübörgését.

Sokszor járt itt korábban. Ahogy a régi vashámor a 17-es útnál, a homokzátony is a lődörgő fiatalok kedvelt célállomása volt. Ignek eszébe jutott, amikor még gimnazistaként kijöttek ide Merrinnel, és elkapta őket az eső, és ültek a gyomos partfalon a híd alatt, és sült kagylót ettek egy kosárkából. Olyan hideg volt, hogy látni lehetett a leheletüket, és Ig a kezében melengette a lány vizes, átfagyott ujjait.

Aztán találtak egy olajfoltos, régi újságot, és amikor beleuntak a lapozgatásába, Merrin kisütötte, hogy csináljanak vele valami lélekemelőt. Valamit, ami jobb kedvre derít mindenkit, aki az esőben kinéz a folyóra. Felrohantak a hegyre, hogy születésnapi gyertyát vegyenek a 7-Elevenben, aztán visszarohantak a híd alá. Merrin megmutatta, hogyan kell papírhajót hajtogatni az újság lapjaiból, és meggyújtották és a hajókba helyezték a gyertyákat, és egyesével útjukra bocsátották a kis lélekvesztőket az esőben és a sűrűsödő alkonyatban.

– Példát mutatunk a világnak – mondta a lány, annyira közel hajolva hideg ajkával Ighez, hogy az megborzongott a kagylóhússzagú lehelettől. – Merrin Williams és Iggy Perrish szebbé és jobbá teszik a világot.

Vagy nem vette észre, vagy csak megjátszotta, hogy nem látja, mindenesetre kőhajításra a parttól a hajók esővízzel teltek meg, és elsüllyedtek.

Attól, hogy felidézte a régi történetet, és azt, aki annak idején, Merrinnel való kapcsolatában volt, Ig fejében abbamaradt a gondolatok eszelős, irányíthatatlan kavargása. A nap folyamán most először lehetősége nyílt, hogy számot vessen helyzetével, hogy higgadtan felmérje, mibe csöppent.

Fontolóra vette annak lehetőségét, hogy minden, amit a nap során átélt, csupán a képzelete műve volt. Nem ez lett volna az első alkalom, hogy összekeveri a fantazmagóriáit a valósággal, és tapasztalatból tudta, hogy különösen könnyen esik valószerűtlen vallásos tévképzetek áldozatául. Még nem felejtette el azt a délutánt, amit a Lélek Lombházában töltött. A nyolc év alatt alig telt el nap, hogy ne gondolt volna rá. Persze ha a faágak közé épített házikó csak a képzelet szülötte volt – márpedig más értelmes magyarázat nem kínálkozott –, az érzéki csalódást mindketten átélték. Merrin és ő együtt fedezték fel a helyet, és az ott történtek titkos selyemfonálként kötötték össze őket egymással; olyasmi volt ez, amin elmerenghettek, amikor unalmassá vált az autózás, vagy amikor éjnek idején felébredtek a viharra, és nem tudtak visszaaludni. – Mindig is tudtam, hogy embereknek lehet közös hallucinációjuk – mondta Merrin. – Csak nem gondoltam, hogy én is az a típus vagyok.

Az elgondolással, mely szerint a szarv a fején nem más, csak egy különösen állhatatos és riasztó érzéki csalódás, amolyan fejesugrás az őrületbe, amely már régóta váratott magára, nos, ezzel az elgondolással mindössze az volt a baj, hogy Ig csak azzal a valósággal tudott mit kezdeni, ami ott volt az orra előtt. Hiába mondogatta magának, hogy az egész csak a fejében létezik, attól még ugyanúgy haladtak előre a dolgok. Nem kellett hinnie benne; a hitetlenkedése nem járt következményekkel. A szarv mindig ott volt a halántékán, valahányszor felnyúlt, hogy megtapogassa. De még amikor nem érintette meg, akkor is tudatában volt a hűvös folyóparti levegőben meredező gyulladt, érzékeny szarvhegynek, a csontos kinövés meggyőző tömörségének.

Annyira elmerült gondolataiban, hogy csak akkor vette észre a domboldalon lefelé guruló rendőrautót, amikor az megállt a Gremlin mögött, és a sofőr vijjogtatott a szirénával. Ignek fájdalmasan összeszorult a szíve, és amikor megfordult, látta, hogy az egyik rendőr kihajol a járőrautó utasoldali ablakán.

– Mi az ábra, Ig? – kérdezte a rendőr, aki nemcsak egy rendőr volt a sok közül, hanem bizonyos Sturtz nevezetű.

Sturtz rövid ujjú inget viselt, amiben jól érvényesült izmos, napbarnított alkarja. Az ing feszes volt, Sturtz pedig megnyerő külsejű férfi. Szélfútta szőke hajával és foncsorozott napszemüvegével mintha valamelyik cigarettagyár óriásposzteréről lépett volna le.

Társa, a volánnál ülő Posada ugyanezt a hatást próbálta kelteni külsejével, de nem jött neki össze. Túl vékony csontú volt, az ádámcsutkája túlságosan kiugró. Mindketten bajuszt viseltek, de Posadáé gyér volt és enyhén komikus – egy francia fizetőpincért idézett valami Cary Grant-vígjátékból.

Sturtz elvigyorodott. Sturtz mindig örült, ha látta. Ig egyetlen rendőrrel sem szeretett találkozni, Sturtzot és Posadát viszont külön kerülte, mivel a páros Merrin halála óta sportot űzött abból, hogy zaklassa: ha Ig tíz kilométerrel túllépte a sebességhatárt, máris leállították és átkutatták a kocsiját, büntetést szabtak ki rá szemetelésért, munkakerülésért, bármilyen mondvacsinált okkal.

– Semmi különös. Csak álldogálok – mondta Ig.

– Fél órája itt rontja a levegőt – állapította meg Posada. A két rendőr kiszállt az autóból. – És magában beszél. Egy nő, fentebb az út mellett, beparancsolta a gyerekeit, annyira ráhozta a frászt.

– Akkor hogy megijedt volna, ha tudja, kivel van dolga – jegyezte meg Sturtz. – Hogy a kedves polgártárs deviáns szexmániás, és egy kéjgyilkosság fő gyanúsítottja.

– Javára legyen mondva, hogy soha nem ölt gyereket.

– Még nem – mondta Sturtz.

– Elmegyek – ajánlkozott Ig.

– Marad – mondta Sturtz.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Posada.

– Be akarom vinni valamiért.

– Jó, de milyen alapon?

– Mit tudom én. Legszívesebben eldugnék valamit a kocsijában, egy zacskó kokaint, engedély nélküli lőfegyvert, faszom tudja. Kár, hogy nincs nálunk semmi. Csak ki akarok baszni vele.

– Úgy szájon csókolnálak, amikor ilyen rondán beszélsz – mondta Posada.

Sturtz biccentett, nem zavartatta magát a vallomástól. Ignek ebben a pillanatban eszébe jutott a szarv a halántékán. Már ezek is kezdték, mint az orvos és a nővér, vagy mint Glenna és Allie Letterworth.

– Igazából arra vágyom – mondta Sturtz –, hogy ellenálljon az őrizetbe vételnek. Akkor lenne ürügyem, hogy kiverjem a kurva fogait a szopós szájából.

– Ó, igen. Azt én is megnézném – mondta Posada.

– Van róla fogalmuk, hogy miket beszélnek itt össze? – kérdezte Ig.

– Nincs – mondta Posada.

– Fogjuk rá – mondta Sturtz. Összehúzta a szemét. – Arról beszélünk, hogy bevigyük-e balhéból, csak azt nem tudom, miért.

– Nem tudja, hogy miért akar bevinni?

– Ó, már hogyne tudnám, miért akarom bevinni. Azt nem tudom, hogy miért beszélünk róla. Nem szoktunk megvitatni ilyesmit.

– Miért akar bevinni?

– Azért a buzis vigyorért, ami mindig ott van az arcán. A falra tudnék mászni a buzis vigyorától. Utálom a homokosokat – közölte Sturtz.

– Én pedig azért akarom bevinni, mert ha esetleg ellenállna, Sturtz majd jól a motorháztetőre teperi, hogy megbilincselje – mondta Posada. – És akkor lesz mire kivernem este, csak úgy fogom elképzelni, hogy mindketten meztelenek.

– Szóval nem azért akarnak bevinni, mert azt hiszik, hogy én öltem meg Merrint, csak a szüleim kihúztak a szarból? – kérdezte Ig.

– Nem hát – mondta Sturtz. – Eleve nem is gondoltam, hogy maga volna a hunyó. Egy ilyen puhapöcs. Simán bevallott volna mindent.

Posada felnevetett.

– Tegye a kezét a kocsi tetejére – mondta Sturtz. – Be akarok kukkantani hátulra.

Ig örült, hogy nem kell a két rendőr képét néznie. Kitárt karral a vezetőoldali ablak megnyugtatóan hűvös üvegéhez nyomta a homlokát.

Sturtz megkerülte az autót, Posada odaállt Ig mögé.

– Kellene a kulcs – szólalt meg Sturtz.

Ig levette a jobb kezét a tetőről, hogy a zsebébe túrjon a kulcscsomóért.

– Tartsa a tetőn a kezét – mondta Posada. – Majd én kiveszem. Melyik zsebben van?

– A jobb elsőben.

Posada Ig zsebébe csúsztatta a kezét, és előhalászta a csilingelő kulcskarikát. Odahajította Sturtznak, aki felnyitotta a hátsó ajtót.

– Úgy benyúlnék megint – mondta Posada. – De most a zsebében hagynám a kezemet. Fogalma sincs, milyen nehéz nem visszaélnem a helyzetemmel. Egy kis tapizás kedvéért. Bizony. Annak idején eszembe sem jutott, milyen gyakran kell majd félmeztelen, jókötésű férfiakat megbilincselnem a munkám során. Be kell vallanom, volt, hogy rosszalkodtam.

– Posada – szólalt meg Ig –, valamikor igazán Sturtz tudomására hozhatná, hogyan érez iránta. – A szarv lüktetni kezdett, miközben ezt kimondta.

– Úgy gondolja? – kérdezte Posada. Meglepett volt a hangja, de nem tűnt elutasítónak. – Már többször eszembe jutott, de aztán mindig arra gondolok, hogy valószínűleg a szart is kiverné belőlem.

– Dehogy. Szerintem csak arra vár, hogy maga kezdeményezzen. Mit gondol, miért hagyja nyitva az ingén a legfelső gombot?

– Arra a gombra már én is felfigyeltem.

– Egyszerűen húzza le a cipzárját, és bukjon rá. Lepje meg. Kényeztesse. Valószínűleg csak arra vár, hogy maga kezdeményezzen. De ne csináljon semmit, amíg itt vagyok, rendben? Az ilyesmihez nem kell közönség.

Posada a szája elé görbítette a tenyerét, és belefújt, mintát véve a leheletéből.

– Van egy kis bukéja – szólalt meg. – Reggel nem mostam fogat. – Pattintott az ujjával. – A kesztyűtartóban van rágó. – Sarkon fordult, és a járőrautóhoz sietett.

Lecsapódott a Gremlin hátsó ajtaja. Sturtz peckesen visszaballagott Ig mellé.

– Bárcsak volna rá okom, hogy őrizetbe vegyem. Bárcsak hozzám nyúlt volna. Hazudhatnám azt, hogy fogdosni próbált. Hogy ajánlatot tett. Mindig is buzisnak tűnt az imbolygó járásával meg a könnybe lábadt, sírós szemével. Nem hiszem el, hogy Merrin Williams széttette magának a lábát. Akárki erőszakolta is meg, szegény lány valószínűleg akkor baszott először egy jót életében.

Ignek olyan érzése támadt, mintha parazsat nyelt volna, és a forróság megakadt félúton a nyelőcsövében.

– Mit tenne – kérdezte a rendőrtől –, ha egy pasas fogdosni próbálná?

– Feldugnám a seggébe a gumibotomat. Aztán megkérdezném tőle, na, buzikám, ehhez mit szólsz? – Sturtz egy pillanatra elgondolkodott, aztán így folytatta: – Kivéve ha piás vagyok. Mert akkor valószínűleg hagynám, hogy leszopjon. – Megint elhallgatott, aztán reménykedve megkérdezte: – Nem akar fogdosni kicsit, hogy feldughassam a…

– Nem – mondta Ig. – De azt hiszem, igaza van a melegekkel kapcsolatban, Sturtz. Muszáj eligazítani őket, merre hány méter. Ha buzikám bepróbálkozik, és maga futni hagyja, azt fogják hinni, hogy maga is meleg.

– Maga nélkül is tudom, hogy igazam van. Egyelőre végeztünk. Haladjon tovább. Nem akarom még egyszer itt találni a híd alatt, világos?

– Igen.

– Igazából nagyon is szívesen nyakon csípném itt a híd alatt. Néhány tasak kábítószerrel a kocsija kesztyűtartójában. Értve vagyok?

– Igen.

– Oké. Csak hogy tudja, mi a pálya. Most pedig tűnés. – Sturtz a kavicsos útpadkára dobta Ig slusszkulcsát.

Ig megvárta, míg a rendőr elballag, akkor lehajolt a kulcscsomóért, aztán bekászálódott a Gremlin kormánya mögé, és egy utolsó pillantást vetett a tükörben a járőrautóra. Sturtz közben helyet foglalt az anyósülésen, és homlokráncolva meredt a kezében tartott csíptetős táblára. Posada oldalvást, járőrtársa felé fordulva ült a volánnál, és sóvár vágyakozással legeltette rajta a szemét. Ahogy Ig elhajtott, megnyalta az ajkát, aztán lehajtott fejjel eltűnt a műszerfal alatt.

HATODIK FEJEZET

Ig azért ment le a folyóhoz, hogy kidolgozzon egy tervet, de akármennyit töprengett, ugyanolyan tanácstalan volt, mint korábban. A szüleire gondolt, és már meg is tett pár száz métert a házuk felé, de aztán idegesen elrántotta a kormányt, és lekanyarodott egy mellékútra. Segítségre szorult, de nem gondolta, hogy a szüleitől ezt megkaphatná. Viszont a hideg futkosott a hátán, ha belegondolt, hogy milyen titkos vágyaikat osztanák meg vele ehelyett. Mi van, ha anyjának régóta dédelgetett vágya, hogy kisfiúkkal basszon? Vagy ha az apja utazik ugyanebben!

Különben is, Merrin halála óta minden megváltozott közöttük. A szüleinek fájt látniuk, hogy mi történt vele a gyilkosságot követően. Nem akarták tudni, hogyan él, egyetlenegyszer sem látogatták meg Glenna lakásán. Glenna kérdezte is, miért van az, hogy soha nem ebédelnek vagy vacsoráznak együtt, és célozgatott rá, hogy Ig nyilván szégyelli a kapcsolatukat, és jó helyen keresgélt. A szülők annak sem örültek, hogy fiuk miatt rájuk is rossz fény vetül, hiszen a városka lakói tényként kezelték, hogy Ig erőszakolta és gyilkolta meg Merrin Williamset, és egyedül azért úszta meg, mert befolyásos és gazdag családja közbenjárt az érdekében.

Ig apja annak idején kisebbfajta hírességnek számított. Együtt muzsikált Sinatrával és Dean Martinnal, szerepelt a lemezeiken. De saját felvételeket is készített, a Blue Tone égisze alatt, a hatvanas évek végén és a hetvenes évek elején, szám szerint négyet, még a Top 100-as listára is bekerült andalító instrumentális szerzeményével, a „Fishin’ with Pogó”-val. Las Vegas-i táncosnőt vett feleségül, maga is feltűnt néhány szórakoztató tévéműsorban, illetve egy-két mozifilmben, végül átköltözött New Hampshire-be, hogy Ig anyja közelebb lehessen a családjához. Később a Berklee College of Music tiszteletbeli professzora lett, aki – ha az alkalom úgy hozta – szívesen beugrott vendégmuzsikusként a Boston Pops koncertjein.

Ig világéletében szerette hallgatni az apját, nézni, ahogy a hangszerén játszik, bár gyakran mintha éppen fordítva lett volna, és a trombita játszott volna a férfin. Ahogy kidagadt az arca, aztán mintha a hangszer magába szippantotta volna, behorpadt megint; ahogy az aranysárga billentyűk apró mágnesekként cibálták az ujjait, melyek ennek következtében váratlan és meghökkentő nekibuzdulásokban táncoltak és röpködtek a hangszeren. Ahogy a hunyt szemű, lehorgasztott fejű férfi előre-hátra hajolgatott csípőből, mintha fúróhegy volna a felsőteste, amely mind mélyebbre hatol lényének legbelsejében, valahonnan a gyomorszáj környékéről hozva felszínre a muzsikát.

Ig bátyja folytatta a családi hivatást, csak még rátett egy lapáttal. Saját késő esti show-műsorával, a Hothouse-szal, amely a semmiből bukkant elő, hogy aztán sorra lemossa a vetélytársakat, Terence minden este szerepelt a tévében. Életveszélyesnek tűnő díszletekben fújta trombitáját, a „Ring of Fire” című számot tűzzel övezve adta elő Alan Jackson oldalán, a „High & Dry”-ban pedig egy lassan megtelő víztartályban muzsikált Norah Jonesszal. Nem szólt jól, de a látvány minden pénzt megért. Terry annyit keresett, amennyit nem szégyellt.

Neki is megvolt a maga játékstílusa, amely eltért az apjáétól. A mellkasa úgy megfeszült, mintha az ingéről bármelyik pillanatban lepattanhatna egy gomb. Kiguvadó szemmel, arcán az örökös meglepődés kifejezésével, metronómként hajladozott előre-hátra játék közben. Az arca boldogságtól csillogott, és időnként mintha visítva hahotázott volna kezei közt a trombita. Terry megörökölte apjuk legértékesebb tehetségét: minél többet gyakorolt valamit, annál keresetlenebbnek hangzott, és annál természetesebb és meghökkentőbb és elevenebb lett aztán.

Kamaszkorukban Ig utálta hallgatni bátyja játékát, és bármilyen ürügyet kész volt kieszelni, csak hogy ne kelljen szüleivel tartania Terry fellépéseire. Székrekedése lett az irigységtől, aludni sem tudott, ha másnap Terry valami nagy dobásra készült az iskolában, vagy később, a helyi klubok valamelyikében. Különösen azt utálta, ha Merrinnel együtt kellett néznie Terry előadását, szinte látni sem bírta a lány elragadtatott arckifejezését, hogy annyira a zene hatása alá kerül. Amikor a lány Terry szvingjére ringatózott, Ig azt képzelte, mintha bátyja láthatatlan kezekkel Merrin csípőjéért nyúlna. De mostanra túltette magát ezen. Már jó régen túltette magát rajta, sőt újabban az egész napból egyedül azt élvezte, amikor Terry trombitajátékát nézte a Hothouse-ban.

Ig is szívesen trombitált volna – ha nincs az asztmája. Így viszont soha nem sikerült elegendő levegőt a tüdejébe rekesztenie, hogy az ő kezében is úgy sikongjon a hangszer. Tudta, hogy az apja szeretné, ha a nyomdokaiba lépne, csakhogy amikor erőlködött, kifogyott az oxigénből, a mellkasa émelyítően összeszorult, és a látótere besötétedett körben a pereme mentén. Időnként el is ájult.

Amikor kiderült, hogy a trombitával nem jut semmire, megpróbálkozott a zongorával, de csúnya kudarc lett a vége. A tanár, apja egyik barátja, egy vérben forgó szemű, pipafüsttől bűzlő alkoholista, rutinszerűen magára hagyta valami reménytelenül bonyolult zenedarab gyakorlásával, ő maga pedig ledőlt pihenni a szomszéd szobában. Ig anyja ezután a basszusgitárt ajánlotta, de ekkorra Iget nem érdekelték többé a zenei tanulmányai. Csak Merrin érdekelte. Miután beleszeretett a lányba, nem volt szüksége többé családi hangszereire.

Valamikor úgyis találkoznia kell velük: az apjával, az anyjával, és Terryvel is, aki az éjszakai repülőjárattal érkezett nagyanyjuk másnap esedékes, nyolcvanadik születésnapjára a Hothouse nyári forgatási szünetében. Terry először jár Gideonban Merrin halála óta, és mindössze két napig szándékozik maradni. Ig nem kárhoztatta, amiért ilyen gyorsan odébbáll. Annak idején a Hothouse éppen akkor kezdett beindulni, amikor a botrány kirobbant, Terrynek mindene rámehetett volna; már az is szép tőle, hogy egyáltalán beteszi a lábát ezek után Gideonba, és megkockáztatja, hogy lefényképezzék kéjgyilkos öccsével. Egy ilyen kép minimum ezer dollárt megér az Enquirernek. Csakhogy Terry soha nem hitte, hogy Ig bármit elkövetett volna. Terry olyan időkben volt Ig leghangosabb és legdühösebb védelmezője, amikor a tévétársaság jobban szerette volna, ha röviden elhatárolódik az ügytől, és éli tovább az életét.

Ig egyelőre elkerülhette a családját, előbb-utóbb azonban úgyis szembe kellett néznie velük. Hátha családtagokkal más a helyzet, gondolta Ig, hátha rájuk nem hat a szarv, és a titkaik titkok maradnak. Szerették őt, és Ig is szerette őket. Csak számít valamit a szeretet. Hátha megtanulhatná kordában tartani, kikapcsolni ezt a valamit. Hátha eltűnik a halántékáról a szarv. Ahogy nagy hirtelen kinőtt, ugyanúgy el is tűnhet.

Ig gyérülő hajába túrt – kopaszodik, huszonhat évesen! –, aztán két tenyere közé szorította a fejét. Utálta gondolatainak eszelős robogását, az ötleteknek ezt a kétségbeesett üldözéses versenyét. Amikor ujja a szarvhoz súrlódott, rémülten felkiáltott. Majdnem kiszaladt a száján, hogy Istenem, kérlek, Istenem, tüntesd el ezeket a halántékomról… de aztán erőt vett magán, és nem szólt semmit.

Libabőrös lett a karja. Ha ő most a gonoszé, szájára veheti-e Isten nevét? Vagy belecsap a villám, és megsemmisül a fehér villanásban?

– Isten… – suttogta.

Semmi nem történt.

– Isten, Isten, Isten…

Félrehajtott fejjel hallgatózott, várta a választ.

– Kérlek, Istenem, tüntesd el a szarvat a halántékomról. Sajnálom, ha tegnap éjjel olyat műveltem, amivel felbosszantottalak. Részeg voltam. És dühös.

Lélegzetét visszafojtva felemelte a tekintetét, és megnézte magát a visszapillantó tükörben. A szarv ott volt a helyén. Ig mostanra kezdte megszokni a látványt. A szarv lassan az arca része lett. Ettől a gondolattól kirázta a hideg.

Jobb felől, látótere peremén, vakító fehér foltot látott elsuhanni, és gyorsan leparkolt a járda mellé. Mindeddig gondolkodás nélkül autózott, nem foglalkozott azzal, hogy hol van, vagy hová tart. Most pedig, akaratlanul, megérkezett a Mária Szent Szíve nevű templomhoz, ahová élete kétharmadában istentiszteletre járt a családjával, és ahol először megpillantotta Merrin Williamset.

Kiszáradt szájjal meredt az épületre. Merrin halála óta nem járt odabent, és más templomban sem, nem akart a tömeg része lenni, nem akarta, hogy az egyházközség tagjai megbámulják. Mint ahogy Istent sem akarta kiengesztelni; úgy érezte, Isten az, akinek ki kell engesztelnie őt.

Esetleg ha bemenne, és imádkozna Istenhez, eltűnne a szarv a halántékáról. Vagy esetleg Mould atya tudni fogja, mi a teendő. Ignek támadt egy ötlete. Hátha Mould atyára nem lesz hatással a szarv. Ki lehet képes ellenállni a szarv hatalmának, ha nem a felkent egyházi ember? Az atya maga mellett tudhatja Istent, élvezi Isten házának védelmét. Akár egy ördögűzést is nyélbe üthetnének. Egy fröccsentés szenteltvíz, néhány Miatyánk, és Ig újra régi önmaga lehet.

A Gremlint a járda mellett hagyva nekivágott a betonozott gyalogútnak a Szent Szív bejáratához. Már éppen nyúlt volna az ajtóért, amikor észbe kapott, és visszarántotta a kezét. Mi van, ha a kallantyút megérintve lángra lobban a keze? Mi van, ha nem tud bemenni?, tűnődött. Mi van, ha valami sötét erő hátrataszítja, amint megpróbálja átlépni a küszöböt, és a fenekén landol a porban? Látta magát, ahogy végigtámolyog a főhajón, inggallérja alól füst tör elő, a szeme kiguvad, mint valami rajzfilmfiguráé, fulladozást képzelt, és velőig hatoló fájdalmat.

Erővel rávette magát, hogy kinyújtsa a kezét, és megfogja a kallantyút. Az ajtószárny kitárult, de a keze nem lobbant lángra, és nem érzett benne sem csípős, sem másmilyen fájdalmat. Ig benézett a főhajó félhomályába, végighordozta tekintetét a sötétre lakkozott padok sorain. A templom belsejét szikkadt fa és napszítta bőrkötésű, mállékony zsoltároskönyvek illata hatotta át. Világéletében szerette ezt a szagot, és meglepődéssel nyugtázta, hogy még most is szereti, és hogy nem kezd tőle fulladozni.

Az ajtón belépve kitárta a karját, és várt. Aztán végignézett előbb az egyik, majd a másik karján, azt figyelve, hogy nem gomolyog-e füst az ingujja alól. Nem gomolygott. A halántékához emelte a kezét. A szarv még mindig ott volt. Ig bizsergésre, lüktetésre számított – de semmi ilyesmit nem észlelt. A templom néma és sötét üregét csak a festett üvegablakok pasztellszínű derengése világította meg. Szűz Mária a kereszten haldokló Jézus lábánál. Keresztelő Szent János alámeríti Jézust a folyó vizében.

Ig arra gondolt, oda kellene mennie az oltárhoz, letérdelni, és könyörögni Istenhez. Érezte, hogy ima formálódik az ajkán: Kérlek, Istenem, ha elmúlasztod tőlem a szarvat, ezután örökké Téged szolgállak, visszatérek az egyházhoz, papnak állok, terjesztem az Igét, harmadik világbeli országokban terjesztem az Igét, ahol forróság van és mindenki leprás, ha vannak még leprások egyáltalán, csak kérlek, múlaszd el a szarvam, hadd legyek újra az, aki voltam. De nem jutott hozzá, hogy elmondja. Mielőtt egyet léphetett volna, fém csendült fémhez, és Ig a zaj forrása felé kapta a fejét.

Még mindig csak az előtérben volt, és bal kéz felől egy nyitva hagyott ajtót vett észre, s mögötte egy lépcsőlejárót. A templom alagsorában kis edzőtermet rendeztek be az egyházközség tagjai számára. Újabb fémes csendülés hallatszott, és ahogy Ig finoman belökte az ajtót, lentről halk countryzene szüremlett ki.

– Hahó? – kiáltotta az ajtóban állva.

Újabb csendülés, aztán hangos fújtatás.

– Igen? – szólt ki Mould atya. – Ki az?

– Ig Perrish vagyok, uram.

Egy hosszú másodpercre csend lett.

– Gyere csak le, nézz be hozzám – mondta végül Mould.

Ig lement a lépcsőn.

Az alagsor túlsó végében a mennyezeti fénycsövek gidres-gödrös matracokat és hatalmas felfújható fitneszlabdákat világítottak meg, és volt egy gerenda is, egyensúlyozáshoz – a gyerekek ezeken vezethették le fölös energiáikat. Körben a falak mentén szobakerékpárok sorakoztak. A lépcsőjáró tövében, ahol nem égett az összes fénycső, és sötétebb volt, Mould atya feküdt a hátán kinyújtózva egy fekvenyomó padon.

Negyven évvel korábban Mould szélsőt játszott a Syracuse csapatában, utána pedig tengerészgyalogosként szolgált Vietnámban, és a mai napig megőrizte katonás magabiztosságát és a jéghokisok tiszteletet parancsolóan tagbaszakadt testalkatát. A komótos mozgású férfi előszeretettel lapogatta az emberek vállát, amikor azok jókedvre derítették, és úgy járt-kelt, mint egy nyájas, öreg bernáthegyi, aki imád az ágyon aludni, jóllehet tudja, hogy nem szabad. Az atyán szürke melegítő volt, és egy özönvíz előtti, lestrapált Adidas. A máskor a nyakában viselt feszület a súlyzórúd végén lengedezett, ahogy a mellére eresztette, majd pedig hatalmasan nekiveselkedve kinyomta a súlyt.

Bennett nővér az atya fejénél állt a pad mögött. Széles vállával és vaskos, férfias arcával ő maga is jéghokist idézett; lila melegítő volt rajta, és lila homlokpánt, hogy rövid, göndör haja ne hulljon az arcába. Bennett nővér etikát tanított a St. Jude Gimnáziumban, és szerette a táblára rajzolt folyamatábrákkal szemléltetni, hogyan vezetnek bizonyos döntések nyílegyenesen az üdvözüléshez (kövér, bodros felhőkkel teli téglalap) vagy éppen menthetetlenül a pokolba (lángokkal teli téglalap).

Ig bátyja, Terry könyörtelenül kifigurázta a nővért, saját folyamatábrákat rajzolva osztálytársai mulatságára, melyeken azt szemléltette, hogyan köt ki különböző groteszk leszbikus kalandok eredményeként maga Bennett nővér is a pokolban, ahol aztán boldogan adózik az ördög hátborzongató szexuális praktikáinak. A rajzok a gimnáziumi menza sztárjává tették Terryt – mintegy megelőlegezve későbbi hírnevét. És amikor végül valaki besúgta a tanároknál (a névtelen spicli kiléte azóta sem vált ismertté), egyben a hírhedtség hátrányaiból is kóstolót kapott. Mould atya irodájában tett látogatására zárt ajtók mögött került sor, de az elavult fűtési rendszer csövein keresztül az összes osztályterembe eljutott a puffogó hang, ahogy Mould sulykolója le-lesújtott Terry fenekére, illetve, a huszadik ütést követően, Terry jajveszékelése. Ig végül a fülébe dugta az ujját, hogy ne kelljen hallgatnia. Terrytől megvonták a jogot, hogy előadja az év végi bibliaidézetet – amire hónapok óta gyakorolt –, és megbuktatták etikából.

Mould atya felült, egy törülközővel felitatta arcáról a verejtéket. A félhomály itt volt a legsűrűbb, a lépcső tövében, és Igben felötlött, hogy Mould semmiképpen nem láthatja a szarvat a halántékán.

– Üdv, atyám – szólalt meg.

– Ignatius. Ezer éve nem láttalak. Hol bujkáltál?

– Itt lakom a belvárosban – mondta Ig rekedten. Készületlenül érte Mould együttérző hangneme, a szeretet ilyen könnyed, nagybácsis megnyilvánulása. – Igazság szerint nincs is messze. Régóta be akartam ugrani, csak…

– Ig? Jól vagy?

– Nem is tudom. Nem tudom, mi történik velem. A fejem, nézze már meg a fejemet, atyám.

Ig közelebb lépett, és behajolt a fénybe. A tisztára sepert betonpadlón látta a feje árnyékát, a szarvak kis hegyes kampókként álltak ki a halántékából. Szinte félt szembesülni Mould reakciójával, úgyhogy szemérmesen pillantott a férfi felé. Mould atya arcán megmaradt az udvarias mosoly halvány árnyéka, de homloka gondterhelt ráncokba ugrott, miközben üveges, riadt tekintetével a szarvakat tanulmányozta.

– Tegnap este berúgtam, és borzalmas dolgokat műveltem – mondta Ig. – Amikor felébredtem, már így voltam, és fogalmam sincs, hogy mit csináljak. Gondoltam, maga esetleg tudna tanácsot adni.

Mould atya tátott szájjal meredt rá.

– Hát, jó gyerek – szólalt meg végül. – Azt akarod tudni, hogy szerintem mit kéne tenned? Szerintem menj haza, és kösd fel magad. Valószínűleg ez volna a legjobb neked is, a családodnak is, de tényleg, mindenkinek. A templom mögötti raktárban van kötél. Személyesen mennék el érte, ha úgy gondolnám, azzal a helyes irányba terelhetlek.

– De miért… – kezdett bele Ig, ám csak némi torokköszörülés után tudta folytatni. – Miért akarja, hogy öljem meg magam?

– Mert meggyilkoltad Merrin Williamset, csak éppen az apád nagymenő zsidó ügyvédje kihúzott a szarból. Édes kis Merrin Williams. Mennyi szeretetet tápláltam iránta. Ciciben gyengus volt, viszont az a cseles kis seggecske… Börtönbe kellett volna kerülnöd. Azt akartam, hogy börtönben rohadj meg. Nővér, álljon készenlétben. – Kinyújtózott a hátán az újabb sorozathoz.

– De atyám – mondta Ig. – Nem én voltam. Nem én öltem meg Merrint.

– Micsoda mókamester – mondta Mould, miközben fogást keresett a feje fölött az acélrúdon. Bennett nővér elhelyezkedett a fekvenyomó pad végénél. – Mindenki tudja, hogy te voltál. Nyugodtan végezhetsz magaddal. Úgyis a pokolra fogsz kerülni.

– Már ott vagyok.

Mould nyögve a mellkasára eresztette, aztán kilökte a súlyt. Ig megérezte magán Bennett nővér tekintetét.

– Én nem kárhoztatnálak, ha végeznél magaddal – szólalt meg az asszony hirtelen. – Mire itt az ebédidő, én is majdnem mindennap készen állok az öngyilkosságra. Utálom, amilyen pillantásokkal az emberek méregetnek. Meg a hátam mögött elpusmogott leszbikus vicceket. Tudnám használni azt a kötelet, ha neked nem kell.

Mould fújtatva kinyomta a súlyt. – Állandóan Merrin Williamsen jár az eszem. Főleg miközben az anyját döngetem. Tudod, Williams anyuka nagyon sokat dolgozik a templomban manapság. Leginkább négykézláb. – Elvigyorodott a gondolatra. – Szegény asszony. Szinte mindennap imádkozunk együtt. Általában a te halálodért.

– De maga… maga szüzességi fogadalmat tett – mondta Ig.

– Fogadalom, bonyodalom. Szerintem Isten már annak is örül, ha nem a ministráns gyerekeket zargatom. Ahogy én látom, Mrs. Williamsnek vigaszra van szüksége, márpedig a férjétől, attól a négyszemű balféktől biztos nem kapja meg. Úgy nem, ahogy tőlem.

– Valaki más akarok lenni – szólalt meg Bennett nővér. – Meg akarok szökni innen. Azt akarom, hogy valaki szeressen. Szerettél engem valaha is, Iggy?

Ig nagyot nyelt. – Hát… azt hiszem. Tulajdonképpen.

– Le akarok feküdni valakivel – folytatta Bennett nővér, mintha Ig meg sem szólalt volna. – Azt akarom, hogy valaki átöleljen esténként az ágyban. Nem érdekel, hogy férfi vagy nő. Nem érdekel. Nem akarok egyedül lenni többé. Néha legszívesebben kiüríteném a templom bankszámláját, és lelépnék a pénzzel. Néha irgalmatlanul vágyom rá, hogy megtegyem.

– Meg vagyok lepve – mondta Mould. – Meg vagyok lepve, hogy senki nem állt elő az egész városban, hogy példát statuáljon rajtad azért, amit Merrin Williamsszel tettél. Hogy kóstolót kapj abból, amit vele műveltél. Azt hinné az ember, valamelyik éjjel csak meglátogat néhány lelkiismeretes állampolgár, hogy sétakocsikázásra vigyenek a vidéki éjszakában. Hogy visszavigyenek ahhoz a fához, ahol Merrint megölted, és fellógassanak rá. Ha már önként nem hajlasz a jóra, és nem kötöd fel magad, még mindig ez volna a legjobb.

Ig meglepve nyugtázta, hogy kezdi elengedni magát, ökölbe szorított ujjai elernyedtek, egyre szabályosabban szedte a levegőt. Mould imbolygó karral kinyomta a súlyt. Bennett nővér elkapta a súlyzó rúdját, és egy csattanással visszahelyezte az állványra.

Ig ráemelte a tekintetét, és így szólt: – Mi tartja vissza? – kérdezte.

– Mitől? – értetlenkedett a nővér.

– Hogy fogja a pénzt, és odébbálljon.

– Isten. Az, hogy szeretem Istent.

– Mit tett magáért Isten valaha is? – kérdezte Ig. – Enyhíti a fájdalmát, amikor az emberek kinevetik a háta mögött? Vagy éppen csak tovább súlyosbítja, hiszen őérte vállalta, hogy egyedül él a világban. Hány éves maga?

– Hatvanegy.

– Vagyis öreg. Majdnemhogy el is késett. Majdnemhogy. Várhat-e vajon akár csak még egy napot?

Bennett nővér a torkához kapott, riadt tekintetű szeme hatalmasra tágult. – Jobb, ha megyek – mondta, aztán sarkon fordult, és elsietett Ig mellett a lépcsőhöz.

Mould atya szinte tudomást sem vett a távozásáról. Alkarját a térdén nyugtatva ült a padon.

– Végzett a fekvenyomással? – kérdezte Ig.

– Még van egy sorozatom.

– Leszek az edzőtársa – mondta Ig, és a fekvenyomó pad végéhez lépett.

Ahogy levette és Mould kezébe adta a súlyzót, a férfi ökléhez súrlódtak az ujjai, és látta, hogy annak idején a húszéves Mould néhány jéghokis csapattársával együtt símaszkot húzott az arcára, és üldözőbe vettek egy autóra való kölyköt, akik az Iszlám Nemzet képviseletében leruccantak New Yorkból, hogy beszédet mondjanak Syracuse-ban a polgári szabadságjogokról. Mould és cimborái leszorították a kölyköket az útról, és baseballütőket lengetve bekergették őket a fák közé. A leglassabbat elkapták, és nyolc különböző helyen eltörték a lábát. Évekbe telt, mire járókeret nélkül közlekedhetett.

– Maga és Merrin anyja… tényleg azért imádkoznak, hogy meghaljak?

– Többé-kevésbé – mondta Mould. – Igazság szerint Mrs. Williams leginkább akkor emlegeti Istent, amikor a faszomon lovagol.

– Tudja, hogy miért nem sújtott le rám Isten? – kérdezte Ig. – Tudja, miért nem válaszolta meg Isten a fohászait?

– Miért?

– Mert Isten nem létezik. A maga fohászai nem többek néhány elsuttogott szónál egy üres szobában.

Mould erőlködve kinyomta és visszaeresztette a súlyzót. – Baromság.

– Soha nem is volt senki odafent. Az egész egy nagy hazugság. Maga az, akinek használatba kéne venni azt a kötelet.

– Nem – mondta Mould. – Nem tudsz rávenni ilyesmire. Nem akarok meghalni. Szeretem az életemet.

Ig számára ezzel kiderült, hogy csak olyasmire veheti rá az embereket, amit eleve meg akarnának tenni.

Mould nyöszörögve grimaszolt, de nem bírta még egyszer kinyomni a súlyzót. Ig elfordult a fekvenyomó padtól, és a lépcső felé indult.

– Hé – szólt utána Mould. – Kéne egy kis segítség.

Ig zsebre vágta a kezét, és fütyülni kezdte a „When the Saints Go Marching In”-t. Egész délelőtt először érezte jól magát a bőrében. A háta mögött Mould fújtatva kínlódott a súly alatt, de Ig vissza sem pillantva nekivágott a lépcsőnek.

Az előtérben Bennett nővér sietett el mellette. A nő piros nadrágot viselt, és gyermekláncfűmintás ujjatlan pólót, a haja a feje tetején összefogva. Ig láttán megtorpant, és majdnem elejtette a kézitáskáját.

– Hát elmegy? – kérdezte Ig.

– Igen, de nincs… Nincs autóm