Fordította

DRANKA ANITA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King and Richard Chizmar:

GWENDY’S BUTTON BOX

Copyright © 2017 by Stephen King

and Richard Chizmar

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

All rights reserved

Hungarian translation © Dranka Anita,  2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Balázs Piroska

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Elektronikus verzió Takács Gábor

ISBN 978 963 504 863 2

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu

1

Castle Rock városából három úton lehet feljutni Castle View-ba: a 117-es úton, a Pleasant Roadon és az Öngyilkosok lépcsőjén. A tizenkét éves Gwendy Peterson ezen a nyáron minden egyes nap – igen, még vasárnap is – a lépcső felé megy, amit erős (bár rozsdálló) vascsavarok tartanak, és cikcakkosan halad felfelé a sziklaoldalban. Gwendy az első száz lépcsőfokot kényelmes tempóban teszi meg, a második száznál kocog, az utolsó százötvennél pedig kényszeríti magát, hogy rohanjon, olyan iramban, mint akit árkon-bokron át kergetnek, ahogy apja mondaná. Mikor felér, égő arccal görnyed össze, térdére támaszkodik, haja izzadt csomókban tapad az arcára (az utolsó nekiiramodásnál mindig kiszabadul a copfból, bármilyen erősen köti össze), miközben zihál, mint egy kivénhedt csataló. Ugyanakkor érzi, hogy fejlődött. Mikor kiegyenesedik és végignéz a testén, látja a cipője orrát. Júniusban, a tanév utolsó napján – utolsó napján az általános iskolában – ez még nem ment neki.

Pólója a testére tapad az izzadságtól, de összességében egész jól érzi magát. Júniusban még valahányszor felért ide, úgy érezte, azonnal elviszi egy szívroham. A közelből hallja a játszótéri gyerekek kiáltozását, kicsivel távolabbról a baseball-labdának ütődő alumíniumütő puffanását: a gimis sportcsapat edz a szeptember eleji jótékonysági meccsre.

Épp a szemüvegét törli meg a kendőbe, amit direkt erre a célra tart a rövidnadrágja zsebében, mikor valaki megszólítja.

– Kislány! Gyere csak ide egy percre! Tartanunk kell egy palávert.

Gwendy felteszi a szemüvegét, és az elhomályosult világ újra élessé válik. Az árnyékban egy padon, közel a kavicsos ösvényhez, ami a lépcsőtől a Castle View Szabadidőparkhoz vezet, egy férfi ül, fekete farmerban, fekete öltönyzakóban, fehér ingben, melynek legfelső gombját kigombolva hagyta. Fején elegáns kis fekete kalapot visel. Eljön még az idő, amikor Gwendynek rémálmai lesznek erről a kalapról.

A férfi ezen a héten minden egyes nap ott ült ugyanezen a padon, és mindig ugyanazt a könyvet olvasta (a Súlyszivárvány-t, egy vaskos, rendkívül nyögvenyelősen olvashatónak tűnő kötetet), de mostanáig egyetlenegyszer sem szólította meg. Gwendy bizalmatlanul méregeti a férfit.

– Nem szabad szóba állnom idegenekkel.

– Okos tanács. – A férfi nagyjából egyidősnek tűnik Gwendy apjával, ami azt jelenti, harmincnyolc körül lehet, és nem néz ki rossz embernek, de az, hogy fekete öltönyzakót visel egy forró augusztusi délelőttön, Gwendy szemében potenciális perverzzé tette. – Gondolom, anyukád mondta.

– Apukám – feleli Gwendy. El kell haladnia a férfi mellett a játszótér felé menet, és ha tényleg perverz, akkor lehet, hogy megpróbálja elkapni, de a kislány nem aggódik túlságosan. Elvégre fényes nappal van, a játszótér közel, sokan vannak ott, ő pedig visszanyerte a szuszt.

– Ebben az esetben – mondta a fekete zakós férfi – hadd mutatkozzam be. A nevem Richard Farris. És a tiéd?

A kislány habozik, majd arra gondol: ebből mi baj lehet?

– Gwendy Peterson.

– Nos, akkor most már ismerjük egymást.

Gwendy megrázza a fejét.

– Nem. Csak tudjuk egymás nevét.

A férfi hátravetett fejjel nevet. Őszinte jókedve teljességgel elbűvölő, és Gwendy nem tehet róla, neki is el kell mosolyodnia. Ettől persze még tartja a távolságot.

A férfi pisztolyt formál ujjával és felé bök. Bumm.

– Ez jó. Okos lány vagy, Gwendy. Ha már itt tartunk, miféle név ez?

– Kombinált. Apukám Gwendolynnak akart elnevezni, így hívták a nagymamáját, anyukám pedig Wendynek, mint a Pán Péter-ben. Így kompromisszumot kötöttek. Nyaralni jött ide, Mr. Farris? – Ez valószínűnek tűnt; elvégre Maine-ben vannak, és Maine a vakációzók állama. Ezt hirdeti még a rendszámtáblákon is.

– Mondhatjuk így is. Utazgatok, hol erre, hol arra. Az egyik héten Michiganbe megyek, a másikon Floridába, aztán talán átugrom Coney Islandre hot dogért és egy menetért a hullámvasúton. Vándormadár vagyok, egész Amerika a hazám. Egyes embereket szemmel tartok, és időnként megnézem, mi van velük.

A játszótéren túl, a pályán csattan a baseballütő a labdán, és felharsan az éljenzés.

– Örültem a találkozásnak, Mr. Farris, de tényleg mennem…

– Maradj még egy kicsit. Tudod, te vagy az egyik ember, akin mostanában rajta tartom a szemem.

Ennek baljósnak kellene hangzania (és egy kicsit az is), de a férfi nevetés utáni mosolya nem tűnt el, szeme élénk, és amennyiben mégis ő Pedó Pedró, hát elég jól titkolja. Ami, gondolja Gwendy, a legügyesebbekre jellemző. Fáradj be lakomba, mondja a pók a légynek.

– Van egy elképzelésem veled kapcsolatban, Miss Gwendy Peterson. Természetesen közeli megfigyelésen alapul, mint a legjobb elméletek általában. Akarod hallani?

– Hát, azt hiszem.

– Úgy vettem észre, kicsit meghíztál.

Alighanem észrevette, hogy a lány teste kissé megfeszül, mert felemeli a kezét és megrázza a fejét, mintha csak azt mondaná: várj csak!

– Lehet, hogy még az is megfordult a fejedben, hogy kövér vagy, mert ebben a mi országunkban fura elképzeléseik vannak a lányoknak és asszonyoknak a külsejüket illetően. A média… tudod, mi az a média, ugye?

– Persze. Az újságok, a tévé, a Time és a Newsweek.

– Pontosan. Jól van. Szóval a média azt közvetíti: „Lányok, asszonyok, bármi lehet belőletek ebben az egyenlőségen alapuló szép, új világban, de persze csak ha még látjátok a lábujjatokat, mikor kiegyenesedtek.”

Tényleg figyelt engem, gondolja Gwendy, mert mindennap ezt csinálom, amikor felérek a dombtetőre. A kislány elvörösödik – nem tehet róla –, a pír azonban csak a felszín, alatta ott rejtőzik a dac: és akkor mi van? Eleve emiatt kezdett el futni a lépcsőn. Emiatt és Frankie Stone miatt.

– Arra tippelek, valaki piszkált a súlyod, a külsőd vagy mindkettő miatt, te pedig úgy döntöttél, intézkedsz az ügyben. Talált? Lehet, hogy nem telitalálat, de valamennyire beletrafáltam, ugye?

Lehet, hogy azért, mert a férfi teljesen idegen, de Gwendy hirtelen úgy érzi, elmondhatja neki, amit még a szüleivel sem osztott meg. Az is lehet, hogy a kék szempár teszi, amiből kíváncsiság és érdeklődés tűnik ki, de rosszindulatnak nyoma sem – legalábbis nem venni észre.

– Van ez a srác a suliban, Frankie Stone, aki elnevezett Michelin-figurának. Tudja, mint…

– Mint a reklámban, igen. Ismerem a Michelin-figurát.

– Aha. Frankie egy szemétláda. – Gwendynek megfordul a fejében, hogy elmeséli az idegennek, hogyan szokott Frankie peckesen vonulgatni fel-alá a játszótéren („Én vagyok a tökös Frankie! A faszom huszonkét centi!”), de aztán úgy dönt, nem teszi.

– Egyre több fiú kezdett így hívni, aztán a lányok közül is páran. Nem a barátnőim, hanem más lányok. Ez még hatodikban volt. Jövő hónapban kezdődik a gimi, és… hát…

– Úgy döntöttél, oda már nem megy veled ez a becenév – jelenti ki Mr. Richard Farris. – Értem. Tudod, magasabb is leszel. – Végigméri, de nem azon a módon, amit a kislány perverznek tartana, inkább tudományos érdeklődéssel. – Szerintem úgy százhetvenöt, száznyolcvan centire is meg fogsz nőni. Lányhoz képest az elég magas.

– Már el is kezdtem nőni – mondja Gwendy –, de nem várok addig.

– Ahogy sejtettem – mondja Farris. – Nem vársz, nem nyafogsz, csak fogod magad és megoldod a problémát. Nem ijedsz meg tőle. Lenyűgöző. Ezért is akartalak megismerni.

– Jó volt beszélgetni önnel, Mr. Farris, de most már mennem kell.

– Nem. Itt kell maradnod. – Már nem mosolyog. Az arca szigorú, kék szeme mintha szürkévé vált volna. Kalapja vékony árnyékot vet homlokára, mintha tetoválva lenne. – Van valamim a számodra. Egy ajándék. Mert te vagy a kiválasztott.

– Nem fogadok el ajándékokat idegenektől – mondja Gwendy. Most már fél egy kicsit. Talán nem is csak egy kicsit.

– Nem ismerjük egymást, csak tudjuk egymás nevét, ebben egyetértünk, de mi ketten akkor sem vagyunk idegenek egymásnak. Ismerlek, és tudom, hogy ezt, ami nálam van, olyasvalaki számára készítették, mint te. Olyasvalakinek, aki fiatal, de két lábbal áll a földön. Éreztelek, Gwendy, már jóval azelőtt, hogy megpillantottalak volna. És most itt vagy. – A pad szélére húzódik, és megpaskolja maga mellett a deszkát. – Gyere, ülj ide, mellém!

Gwendy a padhoz lép, és úgy érzi, mintha álomban járna.

– Maga… bántani akar, Mr. Farris?

A férfi elmosolyodik.

– Mármint, hogy el akarlak-e kapni, hogy berántsalak a bokorba és talán kiéljem rajtad a mocskos vágyaimat? – Az ösvény felé bök ujjával, majd azon túlra, ahol úgy száz méterre húsz vagy harminc, a Castle Rock-i napközis tábor sapkáját viselő gyerek játszik a csúszdákon, hintákon és mászókákon, négy táborvezető figyelő tekintete előtt. – Nem hinném, hogy megúsznám. Egyébként se érdekelnek szexuálisan a kislányok. Általában semmilyen szempontból nem érdekelnek, de, mint már mondtam, vagy legalábbis utaltam rá, te más vagy. Ülj csak le!

Gwendy leül. A testét borító izzadság mostanra lehűlt. Van egy olyan érzése, hogy a sok szép beszéd ellenére a férfi most majd megpróbálja megcsókolni, függetlenül attól, hogy a közelben, a játszótéren ott vannak a gyerekek és tizenéves felügyelőik. A férfi azonban nem próbálkozik ilyesmivel. Ehelyett benyúl a pad alá, és egy szövetzsákot húz ki, amelyet felül zsinórral húztak össze. Kinyitja, és kivesz belőle egy gyönyörű mahagóniládikát – fényes faanyagának színe olyan mély sötétbarna, hogy szinte úgy tűnik, apró, vörös fénypontok csillámlanak a mélyén. Úgy negyven centi hosszú lehet, talán harminc centi széles és feleolyan magas. Gwendy azonnal érzi, hogy akarja ezt a ládikát, és nem csak azért, mert gyönyörű. Azért akarja, mert az övé. Mintha értékes, nagy becsben tartott tulajdona lett volna, amit olyan rég elveszített, hogy szinte már el is felejtette, most azonban újra rátalált. Mintha egy előző életében lett volna az övé, amikor hercegnő volt, vagy ilyesmi.

– Mi ez? – kérdezi vékony hangon.

– Egy varázsdoboz – feleli a férfi. – A te varázsdobozod. Nézd csak!

Megdönti a ládikát, és Gwendy észreveszi az apró gombokat a tetején: hat gomb két sorban, és két további gomb a két szélén, összesen nyolc. A párban lévő gombok: világos- és sötétzöld, citrom- és narancssárga, kék és lila. A szélén lévő gombok egyike vörös, a másik fekete. A doboz mindkét végén kis kar is található, középen pedig akkora rés, mint egy érmebedobó nyílása.

– A gombokat nagyon nehéz lenyomni – közli vele Farris. – A hüvelykujjaddal kell nyomnod, és ki kell fejtened hozzá némi erőt. De ez így jó, hidd el. Te sem akarnád véletlenül megnyomni őket. Főleg nem a feketét.

Gwendy mostanra elfelejtett félni a férfitól. A doboz lenyűgözi, és mikor Farris felé nyújtja, ő átveszi. Arra számít, hogy nehéz lesz – a mahagóni elvégre keményfa, emellett ki tudja, mi lehet benne –, de nem az. Az ujjaival is meg tudja emelni. Egy ujjával végigsimít a gombok csillogó, kissé domború felületén, és szinte érzi, ahogy a színektől felragyog a bőre.

– Miért? Mit csinálnak?

– Ezt majd később megbeszéljük. Egyelőre a kis karokkal foglalkozz! Sokkal könnyebb meghúzni őket, mint lenyomni a gombokat; a kisujjad is elég hozzá. Ha a bal oldalit húzod meg, a vörös gomb mellettit, kiad egy állat formájú csokoládébonbont.

– Nem… – kezdi Gwendy.

– Nem fogadsz el édességet idegentől, tudom – vág közbe Farris, és úgy forgatja a szemét, hogy a kislány elneveti magát. – Azt hittem, ezen már túlvagyunk, Gwendy.

– Nem ezt akartam mondani, hanem azt, hogy nem eszem csokoládét. Ezen a nyáron nem. Hogy tudnék lefogyni, ha édességet ennék? Higgye el, ha egyszer belekezdek, nem bírok leállni vele. A csokoládé a legrosszabb ezen a téren. Csokifüggő vagyok.

– Épp ez a legjobb abban a csokoládéban, amit a doboz ad – feleli Richard Farris. – Kicsik, alig nagyobbak egy babszemnél, és nagyon édesek… de ha egyet megettél, többet nem kívánsz belőle. Étvágyad lesz, de repetázni semmiből nem akarsz majd. És más édességre sem fogsz ácsingózni. Főleg a késő esti, hizlaló nassolásra nem.

Gwendy, aki egészen eddig a nyárig hajlamos volt nutellás kenyeret kenni magának úgy egy órával lefekvés előtt, pontosan tudja, miről beszél a férfi. A reggeli futástól pedig mindig rátör az éhség.

– Úgy hangzik, mint valami fura fogyókúrás termék – jegyzi meg. – Az a fajta, ami telítettségérzést okoz és nagyon kell tőle pisilni. A nagyim egyszer kipróbált egy ilyet, és egy hét után nagyon beteg lett tőle.

– Nem. Ez csak csokoládé. De színtiszta csokoládé, nem olyan, mint a bolti. Kóstold meg!

Gwendy habozik, de nem sokáig. Beledugja a kisujját a karon lévő kis karikába – az összes többi ujja túl nagy lenne hozzá –, és meghúzza. A rés kinyílik, és kisiklik egy keskeny fanyelv, rajta egy csokoládényúl – tényleg csak akkora, mint egy babszem, ahogy Mr. Farris mondta.

A kislány megfogja és ámulattal nézi.

– Hűha! Nézze, szőre is van! És füle! És aranyos kis szeme!

– Igen – bólint Farris. – Meseszép, nem? Kapd csak be, gyorsan!

Gwendy gondolkodás nélkül megteszi, és édes íz árad szét a szájában. A férfi igazat mondott: csokoládé még sosem ízlett neki így. Semmi más sem. A fantasztikus íz nem csak a száját tölti el, hanem az egész fejét. Miközben a csokoládé olvad a nyelvén, a kis nyelv visszacsúszik, és a rés bezárul.

– Finom? – kérdezi Farris.

– Mmm. – Ennél többet Gwendy nem tud kinyögni. Ha hétköznapi csokoládéról lenne szó, a kislány most úgy viselkedne, mint a kísérleti egerek, és addig húzogatná az apró kart, amíg le nem törik vagy a dobozból nem jön több csokoládé. Ebből azonban nem kér többet, és úgy érzi, hazafelé sem fog megállni inni egy turmixot a játszótér túloldalán lévő büféből. Kicsit sem kívánja. Teljesen…

– Elteltél vele? – kérdezi Farris.

Igen! Ez a megfelelő szó rá. Soha semmi nem töltötte még el ezzel az elégedett érzéssel, még a kétkerekű bicikli sem, amit a kilencedik születésnapjára kapott.

– Jó. Holnap alighanem szeretnél majd még egyet, és ehetsz is, mert nálad lesz a doboz. A tiéd, legalábbis egyelőre.

– Hány csokiállat van benne?

Ahelyett, hogy megválaszolná a kérdést, a férfi a doboz másik oldalán lévő karra hívja fel a figyelmét.

– Ez másféle édességet ad?

– Próbáld ki, és meglátod.

Gwendy az apró karikába dugja a kisujját, és meghúzza. Az elősikló kis nyelven ezúttal egy ezüstérme fekszik, olyan nagy és csillogó, hogy a kislánynak hunyorognia kell, mert visszatükröződik róla a délelőtti napfény. Megfogja az érmét, a nyelv pedig visszacsúszik. A pénzérme nehéznek tűnik a kezében; rajta egy nő képe látható profilból, valamiféle tiarával a fején. Alatta félkörben csillagok, melyeket csak az évszám szakít meg: 1891. Feje fölött egy felirat: E Pluribus Unum.{1}

– Ez egy Morgan-ezüstdollár – jelenti ki Farris, olyan hangon, mint aki előadást tart. – Csaknem tizenöt gramm színtiszta ezüst. Mr. George Morgan tervezte, aki harmincéves volt, mikor megörökítette vésetén Anna Willess Williams, egy philadelphiai asszonyság képmását, hogy ő legyen az érme „fej” oldalán. Az „írás” oldalon az amerikai szirti sas látható.

– Gyönyörű – leheli a kislány, majd igencsak vonakodva a férfi felé nyújtja az érmét.

Farris keresztbe fonja a karját, és megrázza a fejét.

– Nem az enyém, Gwendy. A tiéd. Minden, ami a dobozból előkerül, a tiéd, a csokoládé, az érmék, mert a doboz a tiéd. A Morgan-dollár jelenlegi numizmatikai értéke egyébként majdnem eléri a hatszáz dollárt.

– Nem… nem fogadhatom el – jelenti ki Gwendy. Távolinak hallja a saját hangját. Úgy érzi magát, mint két hónappal ezelőtt, amikor először kezdett futni az Öngyilkosok lépcsőjén: mint aki mindjárt elájul. – Semmivel nem érdemeltem ki.

– De ki fogod. – A férfi régimódi zsebórát vesz elő fekete zakója zsebéből. Az óra felülete további napsugár-nyilakat lő Gwendy szemébe, ezúttal aranyszínűeket az ezüst helyett. Farris felpattintja a fedelét, és megnézi a számlapot, majd visszadugja az órát a zsebébe.

– Fogytán az időm. Nézd meg a gombokat, és figyelj jól ide! Menni fog?

– I… igen.

– Először tedd zsebre az ezüstdollárt. Elvonja a figyelmed.

Gwendy engedelmeskedik. Érzi az érmét, ahogy nehéz korongként simul a combjának.

– Hány kontinens van a világon, Gwendy? Tudod?

– Hét – feleli a kislány. Harmadikban vagy negyedikben tanulták.

– Pontosan. De tekintve, hogy az Antarktisz minden gyakorlati értelemben véve kihalt, itt nem képviselteti magát… leszámítva persze a fekete gombot, amire mindjárt rátérünk. – Könnyedén megérinti a párban lévő gombok domború felületét, egymás után. – Világoszöld: Ázsia. Sötétzöld: Afrika. Narancssárga: Európa. Citromsárga: Ausztrália. Kék: Észak-Amerika. Lila: Dél-Amerika. Tudtál követni? Megjegyezted?

– Igen – feleli a kislány, habozás nélkül. Mindig jó volt a memóriája, és most az az elképesztő gondolat is a fejébe kúszik, hogy a csodálatos csokoládé, amit megevett, még jobban segít összpontosítani. Nem tudja ugyan, mit jelentsen mindez, de hogy melyik szín melyik kontinenst jelképezi? Azt atombiztosan. – És a piros micsoda?

– Amit csak akarsz – feleli a férfi –, és akarni fogod, a doboz tulajdonosa mindig akarja. Ez természetes. Az egész emberi fajt ez jellemzi a legjobban: mindent meg akar ismerni, mindent ki akar próbálni. A felfedezés, Gwendy! Ez a betegség és a gyógymód is egyben!

Már nem Castle Rockban vagyok, gondolja Gwendy. Eljutottam az egyik olyan helyre, amiről olvasni szeretek. Ózba, Narniába vagy Hobbitfalvára. Ez nem lehet igaz.

– De ne felejtsd el – folytatja a férfi –, hogy a vörös gomb az egyetlen, amit egynél többször is használhatsz.

– És mi a fekete?

– Az a minden – feleli Farris, és feláll. – Az egész hóbelevanc. A nagykutya, ahogy apád hívná.

Gwendy tágra nyílt szemmel néz fel rá. Az apjának tényleg ez a szavajárása.

– Honnan tudja, hogy az apukám…

– Elnézést, hogy félbeszakítalak, tudom, hogy nagyon udvariatlan vagyok, de tényleg mennem kell. Vigyázz a dobozra! Ajándékokkal lát el, de mindez csak apró kárpótlás a felelősségért. És légy óvatos! Ha a szüleid megtalálják, alighanem kérdezősködni kezdenek.

– Az nem kifejezés – jegyzi meg Gwendy, és halk, szisszenő hangon felnevet. Úgy érzi, mintha gyomorszájon vágták volna. – Mr. Farris, miért adta nekem ezt a dobozt? Miért éppen nekem?

– Hatalmas fegyverarzenálok rejtőznek ebben a mi világunkban – mondja Farris, és lenéz a lányra. – Képesek lennének minden életet elpusztítani és akár egymillió évre is lakhatatlanná tenni a bolygót. Azok a férfiak és nők, akik ezekért a fegyverekért felelnek, minden egyes nap felteszik maguknak ezt a kérdést. Azért neked adtam, mert te voltál a legjobb választás az itt és most élők közül. Vigyázz a dobozra! Azt javaslom, vigyázz, nehogy bárki is rátaláljon, nem csak a szüleid, mert az emberek kíváncsiak. Ha látnak egy kart, meg akarják húzni. Ha látnak egy gombot, meg akarják nyomni.

– És mi történik, ha megteszik? Mi történik, ha megteszem?

Richard Farris csak elmosolyodik, megrázza a fejét, és elindul a szikla felé, ahol egy táblán felirat áll: VIGYÁZAT! TÍZ ÉV ALATTI GYERMEKEK CSAK FELNŐTT KÍSÉRETTEL KÖZELÍTHETIK MEG! A férfi visszafordul.

– Mondd csak, miért is hívják ezt a helyet Öngyilkosok lépcsőjének, Gwendy?

– Mert egy férfi levetette magát innen, 1934-ben, vagy akörül – feleli a kislány. Az ölében tartja a dobozt. – Aztán négy vagy öt éve egy nő is leugrott. Apukám azt mondta, a városházán beszéltek arról, hogy lebontják, de a közgyűlésben mindenki republikánus, azok meg utálják a változást. Legalábbis apukám szerint. Az egyikük azt mondta, a lépcső turistalátványosság, ami végül is igaz, és hogy harmincöt évenként egy öngyilkosság még nem olyan borzasztó. Azt mondta, majd ha divatot csinálnak belőle, akkor szavaznak róla megint.

Mr. Farris elmosolyodik.

– Kisvárosok. Nem lehet nem szeretni őket!

– Én válaszoltam a kérdésére, most maga is válaszoljon az enyémre! Mi történik, ha megnyomom valamelyik gombot? Például Afrikáét? – Amint megérinti hüvelykujjával a sötétzöld gombot, Gwendy nem erősen, de azért észrevehetően érzi a késztetést, hogy megnyomja és kiderítse ő maga.

A férfi mosolya vigyorrá változik. Gwendy Peterson véleménye szerint nem túl kedves vigyorrá.

– Miért kérdezed, amit már úgyis tudsz?

Mire a kislány újra szóra nyithatná a száját, a férfi már el is indult lefelé a lépcsőn. Gwendy még egy pillanatig ülve marad a padon, aztán felugrik, a rozsdás vaskorláthoz rohan és lenéz. Mr. Farrisnek, bár közel sem volt annyi ideje, hogy leérjen a lépcső aljára, nyoma sem látszik. Vagy épp csak hogy látszik. Félúton lefelé, úgy százötven vaslépcsővel lejjebb, ott fekszik a férfi elegáns kis fekete kalapja – eldobta vagy leesett.

Gwendy visszamegy a padhoz, és beteszi a varázsdobozt – az ő varázsdobozát – a zsinóros vászontáskába, majd lemegy a lépcsőn, és egész úton a korlátba kapaszkodik. Mikor eléri a kerek kis kalapot, megfordul a fejében, hogy felveszi, aztán inkább félrerúgja, és nézi, ahogy leesik, ahogy forog a levegőben, és végül a bokrok közt landol. Mire a kislány délután visszajön ide, a kalap eltűnik.

1974. augusztus 22-e van.

{1} A. m. „sokból egy” (latin). Egyike az Amerikai Egyesült Államok kormánya által elsőként elfogadott mottóknak, amely a különálló államok egységét hangsúlyozza; szerepel Amerika címerén és a legtöbb amerikai pénzen is.